1906. No. 4. | FREMSTILLING AF KEMIENS HISTORIE. 
tar 
— 
midten af det 18de aarh. En afveiet mængde magnesiumkarbonat blev 
glødet i en digel, derefter opløst i svovlsyre og fældt med alkalikarbonat ; 
efterat være vasket og terret viste bundfaldet nu igjen, »except a mere 
triflee samme vægt, som det oprindelige karbonat havde havt. Idethele- 
taget kom han til det resultat, at alle alkalier og jordalkalier, der bruser 
med syrer, som væsentlig bestanddel indeholder en gas, der uddrives af 
syren, og som af de sidstnævnte ogsaa kan uddrives ved gledning. Naar 
etskalken gjør de milde alkalier etsende, saa er det, fordi den tager denne 
gasformede bestanddel fra dem, og ikke fordi den afgiver ildmaterie eller 
noget andet til dem. Kausticiteten er altsaa en egenskab, som de frie al- 
kalier og jordalkalier taber, naar de optager kulsyregas; de bliver derved 
milde, og de milde alkalier kan saaledes ikke være enkelte stoffer. — Saa 
klar og grei Blacks fremstilling end var, blev den dog bestridt, især- 
deleshed fordi den ikke forklarede varmeudviklingen ved kalkens læskning 
med vand; apothekeren Johann Friedrich Meyer i Osnabrück (1705 
—1765) opstillede den theori, at karbonaterne er de virkelig rene alkalier 
og jordalkalier (enkelte stoffer), og at evnen at bruse for syrer er en væ- 
sentlig dem tilliggende egenskab; bruser de ikke længere, saa er det, fordi 
de allerede har optaget en syre. Naar kalken efter brænding ikke længere 
bruser, saa maa selve ildmaterien, som den har optaget, være af sur natur. 
Denne syre '(acidum pingue) uddrives af kalken allerede af vand, og da 
den er næsten ren ildmaterie, maa der udvikles varme. Mevers theori 
fandt mange tilhængere, bl. a. Baumé, og om end saavel Wienerprofes- 
soren Joseph v. Jacquin (1727—1817) som Scheele udtalte sig for 
Blacks mening, saa var dog endnu en stor del af flogistontidens kemikere 
lidet tilbøielige til at gaa ind paa den. — For at adskille de etsende alka- 
lier fra deres karbonater benyttede Bergman benævnelserne alcali mine- 
rale (eller vegetabile) fixum purum og alcali minerale (v.) fixum aératum, 
men disse tungvindte benævnelser ombyttede han senere for etskaliernes 
vedkommende med potassinum og natrum. 
Benzvnelsen terra, jord, jordarter, er meget gammel i kemien og 
har, som det vil erindres, været anvendt paa et eller, navnlig af Becher, 
paa flere hypothetiske grundstoffer. Becher mente, at det var en og 
samme terra primitiva, som indeholdtes i og var grundlaget for de for- 
skjellige slags jordarter, som man efterhaanden havde lært at kjende. 
Kiseljorden blev ialmindelighed betragtet som saadan primitivjord. Menin- 
gerne om denne substants var overhovedet blandt flogistikerne meget 
uklare, og det var alene Scheele, som havde dannet sig en rigtig fore- 
stilling om dens natur. Han var som saa ofte ellers langt forud for sin 
tid. I et brev til Gahn skriver han 1766: »Månne man ej skulle kunna 
