62 PE. HiORTDAHY. M.-N. Kl. 
= 
anse Kiseljorden som en syra i mineralriket? Lera er en med Kiseljord 
saturerad alunjord«. Og, siger han videre, kan den forbinde sig med alun- 
jord, saa maa den ogsaa kunne forbinde sig med kalkjord, — det er denne 
slags forbindelser, man har i zeolitherne, i turmalin og i granat — ligesom 
ogsaa med magnesia, hvad amiant og speksten synes at vise. Sluttelig 
tilføies, at kiselsyren »tycker äfven kunna förena sig med flogiston«, d. v. s 
reduceres. 
Jordarternes almindelige kjendetegn var ildfasthed og uopleselighed i 
vand; flere af dem var istand til ligesom alkalierne at forbinde sig med 
syrerne til virkelige salte, og disse betegnedes da som absorberende eller 
alkaliske jordarter. En inddeling af jordarterne, som dog mere hvilede 
paa fysikalsk end egentlig kemisk grundlag, var 1746 forsøgt af Pott, 
der adskilte 4 klasser: kalkartede, gipsartede, lerartede og glasartede; kalk 
og gips, som her holdtes ud fra hverandre, havde man før gjerne slaaet 
sammen; gipsens indhold af svovlsyre blev 1747 erkjendt af Macquer, 
og Marggraf bestemte den 1750 definitivt som kalciumsulfat. 
Det var ogsaa Marggraf, der 1754 undersøgte den jordart, der inde- 
holdes i og ved alkalier lader sig udfælde af alun, og han erkjendte, at den 
tillige er en bestanddel af ler. Han erklærede alunjorden for en eiendom- 
melig jordart, der lader sig opløse i syrer og saaledes har noget tilfælles 
med de alkaliske eller kalkartede jordarter, men som desuagtet er ganske 
forskjellig fra kalk, da den med svovlsyre danner en let opløselig forbin- 
delse. Der var dog endnu flere kemikere, som i lerjorden kun vilde se en 
afændring af kiselsyren. Baumé antog saaledes (1770), at kiselsyre ved 
paavirkning af alkalier undergik en forandring, hvorved den blev istand til 
med svovlsyre at danne alun, og han støttede denne antagelse til forsøg, 
idet han smeltede kiselsyre med alkali og ved at behandle det dannede 
vandglas med svovlsyre virkelig fik alun frem. Men Scheele viste 1776, 
at Baumés forsøg var urigtigt, idet lerjorden var optaget fra smeltediglen; 
han foretog smeltningen i en jerndigel, og der dannedes da selvfølgeligt 
ikke nogen alun. Hvad sammensætningen af dette salt angaar, saa var 
det den almindelige mening, som ogsaa Bergman og Scheele synes at 
have delt, at det deri indeholdte alkali ikke var væsentligt, men nærmest 
en forurensning. Marggraf forsøgte paa at fremstille alun ved at opløse 
lerjord i svovlsyre, men det vilde ikke lykkes (il manquoit encore quelque 
chose), og det var først ved tilsætning af alkali, at han fik virkelig alun 
udkrystalliseret; om han end saaledes erkjendte »la nécessité de l’addition 
un alcali dans ce travail«, synes han dog nærmest at have været af den 
