54 TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 
stenen indsprængte krystaller, hvor den var bundet til svovlsyre; han for- 
modede, at jordarten ogsaa maatte kunne findes i andre mineraler, og 
Gahn fandt den i tungspat. Efterat nu Scheele nærmere havde under- 
søgt dette mineral, kunde han med fuld bestemthed karakterisere den nye 
jordart, tungspatjorden eller terra ponderosa, som Bergman kaldte den. 
Man havde saaledes efterhaanden, foruden kiseljorden, lært at kjende 
og adskille følgende jordarter: kalk, baryt, magnesia og lerjord. De be- 
tragtedes som enkelte stoffer ligesom metalkalkene, og man var begyndt 
at tænke sig muligheden af, at de i virkeligheden kunde være saadannel. 
Af tunge metaller lærte man flere at kjende i flogistontiden, saa- 
ledes kobolt, nikkel, platina, mangan, wolfram og molybdæn, og næsten 
alle blev de opdagede i Sverige?. 
Man havde allerede længe kjendt det s. k. zaffer og det blaa kobolt- 
glas, men det var først Brandt, som erkjendte, at disse substantser inde- 
holdt et eiendommeligt metal, hvis forskjellighed fra vismut han frem- 
hævede allerede 1735. I 1742 fastslog han yderligere metallets egenskaber, 
dets tungsmeltelighed og magnetiske forhold. At det er kobolt, som inde- 
holdes i det s. k. sympathetiske blæk, som før holdtes for en vismut- 
opløsning, erkjendtes 1744 af den tyske læge Johann Albrecht Gessner 
(1694—1760). — Cronstedt undersøgte 1751 en svensk kobolterts og 
fandt, at den foruden jern og kobolt indeholdt et nyt halvmetal, hvis op- 
løsninger med alkalier gav grønne bundfald, der ikke indeholdt kobber; 
1754 kaldte han metallet for nikkel efter dets forekomst i kobbernikkel, 
og han fandt, at det i betydelig mængde indeholdtes i den ved blaafarve- 
tilvirkningen faldende speis. Mange vilde dog endnu ikke anerkjende det 
nye metals eiendommelighed, men efterat Bergman 1775 havde frem- 
stillet selve metallet og paavist, at det stod jernet meget nær, blev dets 
eiendommelighed ikke synderligt mere draget i tvivl. 
Omtrent samtidigt blev platina opdaget; det kom fra Sydamerika og 
synes allerede i det 16de aarh. at have været kjendt af Scaliger, der 
omtaler et usmelteligt metal fra Darien (Nygranada); men nærmere blev det 
først kjendt gjennem et medlem af den 1735 udsendte franske gradmaalings- 
= 
Saaledes var den franske kemiker Théodore Baron (1715—1768) tilbeielig til at 
holde lerjorden for en metalkalk, fordi den mindre lignede de øvrige jordarter, og fordi 
alunen forekom ham at staa vitriolerne meget nær. Bergman mente det samme om 
tungspatjorden, saavel paa grund af dens høie egenvægt, som fordi han fandt, at den 
fældtes af blodludsalt; den sidste angivelse var imidlertid urigtig, og det viste sig, at 
fældingen hidrørte fra, at det anvendte blodludsalt indeholdt svovlsyre. Ogsaa Scheele 
synes allerede tidligt at være kommen ind paa en saadan opfatning af alkalierne og 
jordarterne, 
2 Omtrent en fjerdedel af alle for tiden kjendte enkelte stoffer er opdagede i Sverige, 
