1906. No. 4. FREMSTILLING AF KEMIENS HISTORIE. 63 
optagne flogiston havde gjort den tættere; men da han fandt, at dette ikke 
var tilfældet, idet den tilbageblivende del af luften tvertimod var lettere, 
saa drog han den slutning, at luften maatte bestaa af to forskjellige gasarter 
(elastische Flüssigkeiten von zweyerley Art), af hvilke den ene, som han 
kaldte fordærvet luft, ikke forbandt sig med flogiston, medens den anden 
havde stor tilbøielighed til at optage det, samt at denne sidste bestanddel 
udgjorde mellem 1/3 og 1/4 af luftens volum. Da han ved de forsøg, han 
videre anstillede ved i bestemte luftmængder at forbrænde fosfor, kul eller 
svovl, ikke var istand til at gjenfinde den af luftens bestanddele, der var 
bleven absorberet af flogistonet, kom han til den antagelse, at den var 
gaaet over til varme, der var undveget gjennem glaskarrets vægge. Denne 
hypothese, at en luftbestanddel forbandt sig med flogiston til varme, forfulgte 
Scheele nu videre, og saa urigtig den var, førte den ham dog til at isolere 
vedkommende luftbestanddel. Han forsøgte nemlig at dekomponere varmen 
ved hjælp af stoffer, som kunde optage dens flogiston, saa den anden bestand- 
del kunde blive sat i frihed; først tog han salpetersyre, idet han mente, at 
denne ved at optage flogiston gik over til rygende syre. Han destillerede 
salpcter med stærk svovlsyre (ein recht schwartzes Vitriol Oel), og under 
den ved stærk ophedning stedfindende skummen gik nu med de røde 
dampe en gasart over, der underholdt forbrændingen langt lettere end den 
almindelige luft; varmen havde saaledes afgivet sit flogiston til salpeter- 
syren, og dens anden bestanddel, ildluften, som han kaldte den, var dermed 
isoleret. Han forvissede sig ogsaa om, at der ved blanding af en del ild- 
luft og tre dele fordærvet luft fremkom en luft, som i alle dele lignede 
den »ordinaire«. Han fortsatte nu forsøgene med brunsten, som han vidste 
havde stor tilbøielighed til at optage flogiston (d. v. s. afgive surstof), og 
fik ved at ophede den med svovlsyre eller fosforsyre ganske den samme 
ildluft; ligesaa ved at ophede magnesium- eller kviksølvnitrat eller al- 
mindeligt salpeter, hvilken sidste methode han fandt bedst og billigst; 
varmens ildluft blev fri, men dens flogiston overførte nitratet til nitrit; 
fremdeles ved at ophede sølvoxyd, guldoxyd eller kviksølvoxyd, idet 
varmens flogiston forbandt sig med metalkalkene til metal, medens dens 
ildluft undveg. Da han nu allerede havde fundet, at den fordærvede luft 
var lettere end den atmosfæriske, sluttede han, at ildluften maatte være 
_ tungere, og han fandt virkeligt, at et volum ildluft svarende til 20 unzer 
vand veiede næsten 2 gran mere end samme volum almindelig luft. 
Vistnok havde han i sine ferste forsøg fundet, at ildluften var bleven 
absorberet af alkalisulfiderne ved almindelig temperatur, uden at nogen 
varmeudvikling iagttoges; han antog imidlertid ganske rigtigt, at der ogsaa 
derved var dannet varme, men da processen foregik i et saa langt tidsrum 
