64 TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 
som flere uger, var den varmemængde, som i hvert oieblik dannedes, saa 
ringe, at man ikke kunde mærke den; ved at lade den samme proces 
foregaa hurtigere kunde han iagttage stigning af thermometret allerede 
efter nogle minuters forløb. Endelig udførte Scheele en række forsøg, 
der bragte paa det rene, at det er ildluften, som er virksom ved aande- 
drættet, og at der i den udaandede luft indeholdes kulsyregas. — For at 
bestemme mængden af de i luften indeholdte to gasarter anvendte han 
senere en fugtig blanding af jernfilspaan og svovl, og ved en længere 
række forsøg kom han til det resultat, at 100 rumdele luft indeholdt om- 
trent 27 ildluft. 
Uafhængigt af Scheele havde som nævnt imidlertid Priestley arbeidet. 
Han udgav i 1772 sine Observations on different kinds of air, som aaret efter 
blev oversat paa fransk og italiensk og to aar efter udkom i ny udgave, 
der atter blev oversat paa fransk og senere ogsaa paa tysk. Han havde 
en tid boet i nærheden af et bryggeri, og derved var hans opmærksomhed 
bleven henledet paa de ved gjæringen optrædende gaser. Han fandt, at 
grønne planter kan leve i kulsyregas, og at de under lysets indflydelse 
forandrer den saaledes, at den bliver skikket til at underholde forbrændin- 
gen og aandedrettet!; men han havde endnu ikke nogen formodning om, 
at den gas, som planterne havde frembragt, allerede indeholdtes i den 
atmosfæriske luft. Han undersøgte endvidere denne sidste ved hjælp af 
salpetergas (kvælstofoxyd) og fandt, at jo renere, mindre forurenset ved 
aandedræt luften var, desto mere formindskedes dens volum, naar den 
bragtes sammen med salpetergasen. Fremdeles afspærrede han luft over 
vand og lod ved hjælp af et brændspeil kul brænde deri; han iagttog 
da, at omtrent 1/5 af luften gik over til kulsyregas, og at resten — efterat 
kulsyregasen var fjernet ved kalkvand — ikke længer var istand til at 
underholde forbrænding eller aandedræt, Priestley fandt ogsaa, at luftens 
volum mindskede, naar tin eller bly forkalkes i lukkede kar; og endelig 
erholdt han ved ophedning af salpeter en gas, der underholdt forbrændin- 
gen med livlighed og lethed. — Priestley fremlagde saaledes en bety- 
! Om end Priestley saaledes har æren af først at have iagttaget planternes absorption af 
kulsyregas og deres evne til at »fornye« den ved forbrændingen »odelagte« luft, var det 
dog først noget senere, at de nærmere forhold ved disse processer, sollysets indflydelse og i 
det hele, at det her dreiede sig om kulsyregasens assimilation i planterne, blev bragt fuld- 
stændigere paa det rene. Det er først og fremst Londonerlægen Jan Ingen-Houss 
(1730 —1799), en hollænder af fødsel (Experiments on vegetables, 1779), samt Genferen 
Jean Senebier ( 742—1809), prest og senere bibliothekar i sin fødeby (Recherches 
sur influence de la lumière solaire pour metamorphoser l’air fixe en air pure par la 
végétation, 1783), der har fortjenesten i denne sag. 
Om Ingen-Houss kan endnu nævnes, at det bekjendte forelæsningsforsøg at 
brænde en urfjær i surstofgas, hidrører fra ham. 
