1906. No. 4.  FREMSTILLING AF KEMIENS HISTORIE. 69 
aandebesværgere og alkemister i en stor del af aarhundredets anden halv- 
del i en fast utrolig grad havde udnyttet tidens lettroenhed. Endelig 
indtraf forskjellige ting, som maatte give troen grundstødet En dr. Price 
i Oxford udgav 1782 en beretning om, at han i mange navngivne og 
utvivlsomt kyndige og hæderlige vidners overvær og under størst mulig 
kontrol havde forvandlet kviksølv til sølv og guld. Sagen vakte umaadelig 
opsigt, kong Georg III gav sit naadigste bifald tilkjende, beretningen blev 
oversat paa tysk og diskuteredes overalt; men da Price blev opfordret 
til at gjentage’ forsøgene for royal societys kemikere og ikke længere kunde 
undslaa sig, begik han selvmord. Kort efter blev ogsaa en anden historie 
bekjendt, der var ligesaa latterlig, som den forrige var bedrøvelig. Den som 
theolog anseede professor Semler i Halle var en ivrig beundrer af et hem- 
meligt præparat, der i dyre domme solgtes som luftsalt, fordi det angaves 
at være udvundet af atmosfæren, og han troede, at der voksede guldblade 
frem af saltet, naar det holdtes varmt og fugtigt; han udgav ogsaa flere 
skrifter derom. Da han oversendte en prøve af saltet til en anseet kemiker, 
for at denne skulde forvisse sig om, at der fremkom guld af det, viste det 
sig imidlertid, at saltet allerede i forveien var opblandet med bladguld. 
Semler indsendte derefter (1789) en prøve guldblade, der var fremkomne 
af salt, som han selv havde forvisset sig om var frit for tilblanding, men 
disse blade viste sig nu at være uægte. Det kom da op, at tjeneren 
havde blandet guld i saltet for at gjøre professoren en fornøielse. Da han 
engang var bleven syg, havde hans hustru passet drivhuset, og hun havde 
ment, at det billigere uægte bladguld kunde gjøre samme nytte. 
Denne sidste efterdønning af den gamle alkemi døde saaledes hen, 
uden at der kom nogetsomhelst ud af den. — Der havde imidlertid i be- 
gyndelsen af aarhundredet været en alkemist, som opnaaede et virkeligt 
resultat, men rigtignok et, som laa langt udenfor alkemiens egentlige maal. 
En ung apothekerdiscipel i Berlin, Johann Friedrich Böttger (Böttiger), 
var kommen sammen med en omstreifende alkemist, og man antog at han 
var i besiddelse af de vises sten og kjendte dens hemmelighed. Da dette 
kom kong Friedrich I for øre, befalede han, at sagen skulde undersøges, 
men Böttger flygtede til Wittenberg, som da hørte under Sachsen. 
Han blev vistnok reklameret som preussisk undersaat, men den sachsiske 
regjering lod ham i al stilbed bringe til Dresden, hvor kong August II 
behandlede ham meget naadigt og stillede de fornødne midler til hans 
forføining. Han blev dog holdt under streng bevogtning, og da han havde 
gjort et forsøg paa flugt, bragtes han (1706) til fæstningen Königsstein. 
Med guldmageriet kom han ingen vei; derimod begyndte han at arbeide 
med andre forsøg, der ledede til opdagelsen af tilvirkningen af porcellæn. 
