1906. No. 4. FREMSTILLING AF KEMIENS HISTORIE. vis 
fyldtes med kalk, jord, halm o. dsl. Nu tog den franske salpetertilvirkning 
et stærkt opsving; allerede 1777 var produktionen ı million kg. eller 
dobbelt saa, stor som i 1775, og den steg endnu en tid lang, saa Frankrige 
blev istand til at dække sit behov med indenlandsk salpeter +. — Salpeter- 
regalet blev endelig ophævet i begyndelsen af det følgende aarhundrede. 
Ogsaa alkalierne fandt stigende anvendelse, navnlig til sæbe og glas; 
de tilvirkedes fremdeles kun af aske. Vistnok var der i lange tider gjort 
forsøg paa kunstig fremstilling af soda; Duhamel du Monceau, Marg- 
graf og mange andre havde arbeidet med det, men uden at opnaa brug- 
bare resultater. I 1782 udsatte Pariserakademiet en høi præmie for en 
økonomisk brugbar løsning af dette spørgsmaal, der i det folgende tiaar 
i Frankrige fik saa meget større betydning, som kontinentalspærringen 
hindrede enhver tilførsel fra udlandet, og den indenlandske potaskeproduk- 
tion fuldstændig absorberedes af salpetertilvirkningen. Den udsatte præmie 
blev ikke vundet. 
Theorien for den hidtil kun rent haandværksmæssigt drevne farveri- 
kunst fremstilledes 1740 af Hellot, der meddelte oplysninger om ægte og 
uægte farver, beisemidlernes virkning o. m. Man studerede nærmere indigo 
og waid og erkjendte identiteten af de i disse forekommende farvestoffer ?. 
Den engelske læge Edward Bancroft udgav 1794 et værk om farveri- 
kunsten. 
Marggraf paaviste 1745 sukkerindholdet i roerne, og hans elev 
Achard udførte senere en række forsøg, der blev grundlaget for en over- 
1 I 1790 var produktionen steget til 2 millioner kg, men dette var endnu ikke nok. 
Republiken behøvede mere krudt, og i slutningen af 1793 udstedte nationalkonventet 
et dekret, som opfordrede alle franske borgere til at fremstille salpeter. Regjeringen 
udsendte samtidig en stor mængde instruktører hele landet over. Virkningen var storartet; 
der oprettedes i kort tid omtrent 6000 private eller kommunale salpeterværker, som 
bearbeidede al den jord, som det var muligt at faa skrabet sammen. Da man ikke var 
i besiddelse af tilstrækkelig potaske til fremstilling af saa store masser salpeter, skaffede 
man sig denne, idet landsbyernes hele befolkning, mænd, kvinder og børn paa en forud 
bestemt dag drog ud og samlede lyng, kvist o. dsl., der stabledes op i en stor haug, 
som efterpaa under sang og festlighed brændtes til aske, der sendtes til potaskekogerierne. 
I aaret 1794 gik salpeterproduktionen i Frankrige op til 8 millioner kg., men saa gik 
den igjen tilbage, da det mere tilfældige raamateriale var udtemt og man nu ikke havde 
andet at holde sig til end plantagerne; men disse sidste udvikledes fremdeles, og man 
kunde endnu i flere aar producere over 2 millioner kg. 
2 Waid, isatis tinctoria, havde i middelalderen i stor udstrækning været dyrket i Europa, 
men da man efter opdagelsen af søveien til Ostindien havde lært indigo at kjende, 
kom waid snart ud af brug, uagtet man baade i det 16de og 17de aarh. ved strenge 
forbud mod indførsel af indigo havde søgt at opretholde den hjemlige waidproduktion. 
Waid indeholder imidlertid altfor lidet af farvestoffet, saa alle anstrængelser for at for- 
bedre fremstillingen var forgjæves. — Indigoens opleselighed i svovlsyre og den derpaa 
grundede farvemethode skal 1740 være fundet af bergraad Barth i Freiberg. 
