16 P. A. ØYEN. M.-N. Kl. 
godt udviklet, som man i et ulændt skovlandskab i det hele kan vente; i 
en høide af en tre—fire meter over fossilforekomsten støder den ind dels 
mod fast fjeld og dels mod et morænegrusdækket terræn, der imidlertid er 
tilstrækkeligt til at vise den udprægede, topografiske reliefforandring, selve 
strandlinjen for den til nævnte skjælbanke svarende marine grænse. Frodig 
gran- og furuskov, hvor den første stadig breder sig paa den andens be- 
kostning, karakteriserer det hele landskab. Men inde i denne tætte skov 
kan man følge strandlinjen ganske noie 181.5 m. o. h. 
Fortsætter man nu videre op mod nordøst, kommer man op paa Stor- 
moen (Skulerudstormoen), der ialfald for en stor del, om ikke i sin helhed, 
er opbygget af et grovt og lidet slidt grus, der er godt vasket. Man ser 
ingen iblanding af ler, men kun ganske lidet, fin sand. Det hele bærer 
præget af et strandgrus, der tillige har lidt af den fluvioglaciale karakter. 
Det mindede mig øieblikkelig om gruset i de terrasser, som jeg sommeren 
1902 havde anledning til at undersøge i det dengang delvis tømte Mjølke- 
dalsvand (Jotunheimen). Og det er vistnok sandsynligt, at man her i Stor-. 
moens rødliggraa grusmasser staar lige over fluvio-glaciale og glacio-laku- 
strine afsætninger netop paa samme maade som i de nævnte terrasser fra 
øvre Mjølkedalsvand. Stormoen breder sig som en vid, mosgroet og skog- 
bevokset flade, der 1 et svagt undulerende terræn falder af mod Reitjern. 
Den forholdsvis godt udviklede terrasseflade ligger 1 en høide af,222 
mm-*G- dk 
I denne terrasses skraaning mod det aabne Skuleruddalføre fandtes i 
en heide af 181.5 m. o. h. en temmelig godt udviklet terrasse med frit- 
liggende blokke. Men over denne saaes paa samme sted mærker efter. 
havskvulpets indvirkning indtil fem meter over denne høide; disse har jeg 
kun været istand til at forklare som stormskvulpmærker. Lignende fæno- 
mener har jeg nemlig ogsaa iagttaget saavel ved den »arktiske« strand- 
linje som ved Tapes-niveauets strandlinje i Akersdalen”, hvor jeg har 
forklaret dette fænomen paa samme maade. Strandlinjens sammenhæng 
med den i nærheden af skjælbanken bestemte er saaledes meget iøine- 
faldende. 
Det dyrkede og bebyggede terræn omkring den nordlige del af Skule- 
rudvandet synes at gaa op til omtrent den for gaarden Skulerud maalte 
høide 153 m. o. h., et niveau, som vi nu gjenkjender ogsaa fra de nord- 
ligere dele af det gjennemreiste omraade. Men mellem disse to skarpt 
udprægede trin, 182 og 153, findes ogsaa et mellemtrin udviklet i Skule- 
rudveslemoen ca. 168 m. o. h., en forresten noksaa stor mo, der udbreder 
sig vest for Stormoen; da dette imidlertid er en mere enkeltstaaende og 
heller ikke saa skarpt afgrænset terrasse, er det jo mulig, at man her staar 
