34 P; A. ØYEN. M.-N. Kl. 
Portlandia lenticula Mali. var forholdsvis sjelden og forekom i en 
temmelig kort og tyk form, længde 5 mm. Denne art indsamlede jeg for- 
resten sommeren 1899 i den samme plumpe, relativt korte og tykke form 
ved Sandefjord teglverk. 
Yoldia hyperborea Lov. forekom i et smukt kjerneaftryk, længde 28 
mm. og høide 13 mm., tilhørende den normale formtype. Eksemplaret har 
den for denne art karakteristisk brede form med forholdsvis but cauda og 
adskiller sig saaledes væsentlig fra Yoldia limatula Say. Y. limatula f. ex. 
fra Tromsø og Lyngen er relativt betydelig smalere og har en langt mere 
tilspidset cauda, medens disse karakterer ikke er saa skarpt divergerende 
ved eksemplarer fra Island. Endskjent det her ved vandbassinet fundne 
eksemplar som nævnt utvilsomt tilhører Y. hyperborea, bør det dog bemær- 
kes, at den rent ydre form tildeler det en plads mellem Y. hyperborea fra 
Grønland og Y. /imatula fra Island, dog afgjort tilhørende den førstnævnte 
formgruppe. 
Macoma calcaria Chemn. var ikke sjelden i aftryk af den typiske form 
og længde indtil 30 mm. 
Lepeta caeca Mill. forekom i et lidet, defekt aftryk, som imidlertid ved 
direkte sammenligning med materiale, som jeg selv har indsamlet ved Kile- 
buslora, kunde henføres til et eksemplar af længde 7 mm. og tilhørende 
den normale form. 
Lunatia groenlandica Beck. Af denne art fandtes et brudstykkeaftryk 
af et forholdsvis lidet eksemplar. 
Sipho togatus Mørch. Af denne art fandtes et brudstykkeaftryk til- 
hørende den typiske form, og som det synes ogsaa af den for det port- 
landia-førende ler nogenlunde normale størrelse. Den karakteristiske, tve- 
delte spiralstribning er meget fremtrædende. 
I bassinets østlige del optraadte over den nu beskrevne hovedafdelings 
nedre del og som en faciesudvikling af dens øvre et udslammet, seigt blaa- 
ler, men her var ingen fossiler at se. 
Som et dække især 1 bassinets østlige del laa over dette moræneler 
og portlandia-forende ler en grusafleiring af helt anden karakter. Denne 
grusafleiring naaede i øst, hvor den stødte an mod det faste fjeld, en 
mægtighed af to meter. I den nederste del var den et rent fjæregrus, der 
opad forandrede sin karakter ikke saa lidet for i den øvre del at gaa over 
i et ligesaa typisk forvitringsgrus. En prøve fra denne dækkeafsætnings 
midlere parti viste et grovt grus af mørkebrun farve; eggestore til næve- 
store sten er her talrige, medens mellemmassen er et sterkt sandblandet 
grus, temmelig ligt et noget slidt forvitringsgrus. 
