42 P. A. OYEN. 
M.-N. Kl. 
stillet side om side, ganske stor og meget iøinefaldende. Saavel erosion 
som akkumulation har vistnok fundet sted saavel inden den sydlige depres- 
sion som inden det nordlige bassin; thi man finder inden begge omraader 
de to karakteristiske terrassegrupper repræsenteret 1 rigt maal. Men paa 
den anden side kan det ikke undgaa opmærksomheden, at akkumulationen 
har gjort sig i langt høiere grad gjældende i det mere lukkede Øieren- 
bassin, hvor udfyldningen ofte har fortsat op til selve den marine grænse, 
og hvor man derfor paa sine steder faar det særsyn, at den høieste marine 
grænse virkelig meget nær bestemmes ved bestemmelsen af de store ter- 
rassers høide. Den almindelige regel er jo, at man først støder paa den 
marine grænse et godt stykke ovenfor de store terrasser, der er afsat som 
marebakker i større eller mindre dyb under selve havfladen. Dette er et 
gammelt fænomen, som jeg har havt anledning til at studere i detail paa 
en hel række forskjellige steder i vort land, helt fra Jakobselven til Ide- 
fjorden. Og jeg tør efter den erfaring, jeg har gjort, trygt sige, at en 
stor del af, hvad der i vort land er angivet som den marine grænse, kun 
er stranddannelser af forskjellig art fra lavere niveauer, men slet ikke den 
marine grænse selv. 
I grustaget ved Øiestad sees vekslende skikter af grus og lerblandet 
sand i svævende stilling. Omgivelserne bærer det marine præg. Mellem 
Øiestad og Auten sænker vistnok det udprægede terrasseniveau sig noget, 
idet der her findes en stor, vid flade 150 m. o. h. Materialet er her en 
blanding af ler og sand med udvaskede sten af eg- og nævestørrelse iblandt; 
terrassen kan vistnok her tilhøre et lidt dybere niveau, men kan ogsaa 
være fra et lidt senere tidsafsnit. Gruset i de to grustag ved Øiestad 
viser, at en fluvioglacial randdannelse danner terrassens basis, medens 
overfladen, der hvor den ikke er dyrket, er dækket af en forholdsvis frodig 
vegetation, hvor Pleris aquilina Lin., Juniperus communis Lin. og Picea 
excelsa Link. danner de karakteristiske hovedformer. Uden mærkbar grænse 
kommer man imidlertid fra den vide flade op i undulerende terræn med 
den svagt stigende terrasse nedenfor og forbi Auten. 
Ved Høntorp har man endnu i en heide af 173 m. o. h. en udpræget 
marin lerafsætning; det er en fin, blaagraa ler med enkelte gulgraa striber 
og pletter, et uregelmæssig optrædende forvitringsfænomen, hvorved ler- 
massen faar et tildels noget flammet udseende, kjendt ogsaa fra en række 
andre forekomster. Dette ler overleires saa kun af graa, sterkt forvitret, 
sand- og grusblandet ler og formuldet materiale samt muld, tilsammen i 
!/,—ı meters mægtighed. Terrænet bestemmes her af en noget kupperet 
strandterrasse, dels denuderet og dels af uregelmæssig bygning. Terrassen 
stiger saa ganske svagt indover. 
