1908. No. 2. KVART-ER-STUDIER. 45 
passende skraaning og jevnt morænedække. Den hoieste marine grænse 
fandtes her 181.6 m. o. h. Nedenfor Hollen har man rigtignok en flade, 
lige over for hvilken man ved første oiekast er noget uvis, om den er af 
marin eller supramarin art, og da i sidste tilfælde som en slags deltaflade, 
der har hævet sig lidt over havspeilet. Denne flade ligger nemlig 186 
m. ©. h., men der sees ingen skarp grænse, saa vistnok den sidste an- 
tagelse af denne flade som supramarin maa ansees som den rigtige. Thi 
som vi straks skal se, lykkedes det ogsaa paa et par nærliggende steder 
at bestemme den høieste, marine grænse, og høiden fandtes at være den 
samme som her mellem Huseby og Hollen. Et feenomen af noget lignende 
art som dette nedenfor Hollen har jeg ogsaa paavist i nærheden af Midt- 
stuen station paa Holmenkolbanen. 
Terrænet ved Hollen giver indtryk af, at man her har havt et eide 
mellem havet foran og Lyserens bassin bag. Som før bemærket sees 
ingen grænse, men det er et kupperet morænelandskab med blokke, som 
her hæver sig og i nærheden af Hollen har en heide af 199 m. o. h. Nær 
Rud skole ligger Rudstjern, der er en udpræget morænesjø med myrlændt 
terræn langs randen. Det er et udpræget morænelandskab, man har for 
sig saavel her som omkring Lystad, hvor morænen gaar op til en høide 
af 199 m. o. h. og ligger som en vold foran Lyseren. I frodig vekst paa 
morænen staar Pteris aquilina Lin. og Juniperus communis Lin. Nær 
Amundrud ser man vekslende lag af sand og grus, en fluvioglacial afsæt- 
ning i skraatstillede skikter med omtrent 30° fald i nordvestlig retning. 
Høiden er her 187 m. o. h., men det marine terræn begynder omtrent 
5 m. lavere i nærheden af gaarden; den svage skraaning giver dog ingen 
mærkbar linje, men der spores tydelig terrænforandring, overgang fra det 
undulerende morænelandskab til det denuderede terrasselandskab. 
Ved Ramalund, nær Jaren, har man i en høide af 193 m. o. h. en 
udpræget moræneoverflade med 1 dm. graabrun torvmuld, og i 1 dm. dyb 
udtoges en prøve, der viste fint, graabrunt morænegrus, det typisk skarp- 
kantede og usorterede materiale, fint og grovt i blanding. Paa overfladen 
vokste mellem de store blokke Pleris aquilina Lin. og Juniperus communis 
Lin. Dette var imidlertid kun faa meter over den høieste marine grænse, 
der karakteriseredes ved en udpræget terrænforandring, strandterrasse og 
strandvolde samt fritliggende strandblokke i en høide af 181.6 m. o. h. 
Langs Hobølelven mod nordøst fra Tomter station sees kun græs- og 
skovbevoksede bakkeskraaninger med løvskov, gran og furu, saa fossiler 
her vistnok vanskelig vil kunne findes uden ved speciel gravning. Fast 
fjeld stikker ogsaa hyppig frem, saa terrassematerialet her langs elven 
synes forholdsvis mere sparsomt. Men den frodige vekst af Tussilago 
