106 P. A. ØYEN. M.-N. KI. 
Tilbageblik. 
Med hensyn til Aremarkbankerne vil den i det foregaaende meddelte 
redegjørelse fuldstændig bekræfte og paa flere maader udvide, hvad jeg 
skrev ved en tidligere anledning: »Naar Sars angiver, at de to trediedele 
af massen i de glaciale skjælbanker bestaar af brudstykker af fortrinsvis 
balaner og dernæst mytilus, maa dette vistnok ikke opfattes rent bogsta- 
velig. Det er vanskeligt at angive noget bestemt forholdstal i saa hen- 
seende, saa længe der ikke foreligger nogen bestemt undersøgelse af for- 
holdet, men en sats kan allerede nu udtales ganske bestemt: dette forhold 
er meget vekslende fra sted til sted og paa et og samme sted ofte meget 
vekslende fra lag til lag. Balaner med deres let erkjendbare enkelte dele 
og mytilus med sin karakteristiske farve kan allerede af den simple grund 
komme til at træde vel meget i forgrunden ved det første blik paa for- 
holdet. Men lige saa sikkert som vi træffer lag, hvori de førstnævnte 
spiller en fremtrædende rolle, og ligesaa sikkert som vi træffer lag, der 
med fuld ret kunde betegnes som mytilusskikter, ligesaa sikkert findes paa 
andre steder saxicavazoner og pectenskikter, i hvilke sidste Pecten islan- 
dicus Müll. optræder som den forherskende art« !?!. Den sterke veksling 
er altsaa allerede her betonet, men skiktbygningen er endnu ikke kommet 
til sin ret; thi som allerede 1 det foregaaende forklaret, manglede dengang 
de nødvendige forudsætninger til at forstaa dette mærkelige forhold. 
Der kan naturligvis gjøre sig forskjellige, mere og mindre beretti- 
gede anskuelser gjældende med hensyn til betydningen af den statistiske 
analyse anvendt paa det her foreliggende omraade. Men saa meget en 
sikkert, og saa meget tor indrommes af enhver, der er lidt fortrolig med 
de fænomener, det her gjælder at udforske, at det billede, en saadan 
analyse skaffer, giver os en langt mere adækvat forestilling om de geo- 
logisk-biologiske forhold, end en blot og bar faunaliste nogensinde kan 
give. Men som med optællingen af arterne saaledes ogsaa med deres 
maaling. Statistikken viser, hvor liden vegt der igrunden bliver at legge 
paa enkeltvis maalte eksemplarer. Det kan naturligvis have sin interesse 
at kjende den størrelse, hvortil de enkelte arters individer kan naa, men 
endnu større interesse har det at undersøge den størrelse, der til en given 
tid har været den for hver art normale. Normalverdien vil saavel i tal 
som maal give et billede af hver tids fysikalsk-biologiske betingelser. Og 
ligesaa vil en geologisk række af normalværdier give os et billede af de 
vekslende betingelser for organismernes vekst og trivsel under opbygningen 
af den vekslende lagrække. Det er dette brometriske princip, der vistnok 
bør komme til at indtage en langt mere ledende stilling i den kvartære 
