1908. No. 2. KVARTÆR-STUDIER. 109 
nemlig en kjendelig aftagen saavel af de enkelte talværdier som af gruppe- 
værdierne fra nord mod syd. 
Det var dette fænomen, som allerede M. Sars havde blikket aabent for, 
idet han skriver: »Mergelleret er i Christianias stift, hvor det ved Eids- 
voldsbakken, dets nordgrændse, stiger til en høide af omtrent 450° o. h., 
udbredt paa Romeriket og ved Øieren heelt ned til Eidsberg og Rakke- 
stad, i Christianias omegn samt ved Moss, og paa vestsiden af Christiania- 
fjorden i Lierdalen og paa et strøg i Grevskaberne, jo længere sydlig i 
desto ringere høide over havet, overalt gjerne langs elve og søer, sæd- 
vanlig leiret umiddelbart paa den skurede faste klippegrund eller paa gla- 
cialsand, med hvilket det hyppig vexler i tynde skivedannede lag. Den 
fordums havbund, hvorpaa mergelleret blev afsat og endnu hviler, er, som 
af ovennævnte angivelse sees, i dets nordligste strøg bleven hævet langt 
høiere op over havets niveau end i de sydligere« 4. Det ligger udenfor 
nærværende afhandlings opgave paa en kritisk maade at undersøge, hvor 
original denne udtalelse var, eller hvor meget den skyldes halvglemte, 
historiske forudsætninger; thi vel var paa den tid de klassiske undersøgel- 
ser af Bravais!” i Altenfjord ikke videre paaagtet, men levede dog i lite- 
raturen. Det turde være, at følgende udtalelse af Kjerulf indebærer 1 sig 
nøglen til en forstaaelse af dette mærkelige træk i vor glacialgeologiske 
historie: »alle terrasser omkring i de fra Kristianiafjord opgaaende dale 
vise, at der er ingen heldning i retning nord til syd, eller vest til øst. 
Hermed falde alle slags hypoteser, der forudsætte skraaplanet« 1". Men 
selv om Sars skulde have hentet ideen hos Bravais, saa fremtræder dog 
slutningen her inden et nyt omraade og paa en fra Bravais’ noget for- 
skjellig maade, saa for saa vidt vil Sars her for bestandig indtage en 
eiendommelig stilling som en af forløberne for den isostatiske theoris gjen- 
nembrud. Paa skandinavisk grund begyndte dette med De Geer's arbeide 
i Skaane 188317, efter at allerede Gilbert havde arbeidet sig langt frem 
paa amerikansk !””. Og det tager sig ud som et mærkeligt tilfældets sam- 
mentræf, at De Geer ved at henvise til Erdmanns kart!” netop kommer 
til samtidig at trække en slutning, der med fuld anerkjendelse af Bravais 
ogsaa om end, som det synes, ubevidst sterkt nærmer sig Sars? 
Seet ud fra nutidens i dette punkt med det isostatiske princip op- 
ammede, geologiske erkjendelse, skulde den fra Høland-gruppen gjennem 
Linneklep-gruppen til Krappeto-gruppen iøinefaldende aftagen af høiden 
uden videre, naturlig og utvungent kunne indpasses i og forklares ved 
den isostatiske theori. Og man skulde da, som det nu snart i tyve aar 
har været skik og brug, søge at fremfinde den »marine grænse<, beregne 
