110 Robert Collett. 



aldrig sees at tåge. Naar de træffe paa et Sted, hvor 

 der er ophæiigt Doner, besætte de alle disse, der falde i 

 deres Vej, og blive strax hærigende, undertiden 2 i een 

 Snare*), Idetheletaget ere de bekjendte for deres utro- 

 lige Dumhed; at de kunne slaaes ilijel med en Stok, eller 

 hentes ned fra det Træ, hvor de sidde, ved Hjælp af en 

 Snare, som trædes over Fuglens Hals, bekræfter Prof. 

 Rasch af egen Erfaring. Deres ejendommelige Sang er 

 klar og melodisk, men høres sjelden hernede uden svag 

 og afbrudt. De meget gamle Hanner med den røde Fjær- 

 klædning ere langt sjeldnere, end de øvrige Individer; 

 Høsten 18G2, da denne Fugl forekom i overordentlig stor 

 Mængde her i Egnen, fandtes paa Torvet blandt de fangne 

 Individer blot een saadan for hvert 1 Vg Dusin af de øvrige. 

 Over Jul træffes de ofte i Rognetræerne i Plaver og i 

 Slotsparken, men forblive sjeldent længe paa det samme 

 Sted. Længere end til henimod Udgangen af Marts 

 Maaned vides de intet Aar observerede. 



*) Omtrent paa følgende Maade bære de sig altid ad. Den 3die 

 November 1864 traf jeg et lidet oreskovblandet Granholt, hvor 

 der var opsat nogle faa Doner. I disse hængte 4, netop* døde^ 

 Individer tæt ved hinanden, og jeg bemærkede nu, at der af^ 

 den hele Flok, som sandsynligvis for faa Minutter siden var 

 slaaet ned her, var endnu 2 St3'kker till)ago, der hoppede om i 

 et Par Alens Afstand fra mig, under en svag dompaplignende 

 Lyd, vy, vyvy, vy. Da jeg ønskede at erholde disse levende, 

 gik jeg et Par Skridt tilbage, og indcn 1 Minut hængte alle- 

 rede den ene. Modens jeg løste denne, gjorde No. 2 mange 

 frugtesløse Forsøg paa at blive hængende i en Snare, hvori 

 der allerede hængte en død Kammerat. Jeg jagede den derfor 

 bort og bcgyndtc at løse den Døde ud, men inden jeg hermed 

 var færdig, hængte den allerede i Nabosnaren. Dagen efter 

 kunde jeg bære dem paa Haanden hvorsomhelst; senere ble ve 

 de mere sky, et Bevis paa, at Fuglene ved deres Hækkesteder 

 i Lapmarken ikke ere sj^ndcrlig vante til at se Mennesker, men 

 vel frygte dem ved nærmere Bekjendtskab. 



