34 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



De norske læger var gjennemgaaende saa godt uddannede de fleste 

 medicinske fag, at de var nogenlunde brugbare som sagkyndige ; men dette 

 var desværre ikke tilfælde i psykiatri, og det uagtet denne videnskab, navnlig 

 i retspraxis, havde en overordentlig vidtrækkende betydenhed. I ps^'kiatri 

 var den almindelige norske læge ikke kompetent, og det var derfor særlig 

 paa dette felt, at en reform af vort retsmedicinske sagkyndighedsvæsen var 

 øieblikkelig paatrængende nødvendig. 



Navnlig af hensyn til tilregnelighedsafgjorelsens paalidelighed og ret- 

 færdighed var det, efter tal.s mening, et uafviseligt krav at tilveiebringe 

 enhed i den retspsykiatriske bedømmelse ; men ogsaa for den øvrige rets- 

 medicin var her opfyldelsen af denne fordring særdeles ønskelig. At faa det 

 opfyldt under et mundtligt processystem var imidlertid meget vanskeligt ; men 

 tal. havde ikke desto mindre i sit udkast forsøgt at anvise en mulig løs- 

 ning af dette problem. 



Professor Heiberg havde fremhævet nødvendigheden af at aabne ret- 

 ten og paatalemyndigheden adgang til at søge retsmedicinske raad om, i 

 hvilke sager der bør tilkaldes sagkyndige, og om, hvilke spørgsmaal der 

 skal forelægges disse. Herivar tal. enig; det var kun uenighed angaaende 

 maaden og begrænsningen. Man kan efter tal.s opfatning ikke gjore kom- 

 missionen til en overinstants med superresponsum og endnu mindre til en 

 raadgivende institution efter Heibergs plan; thi man kan under mundtlig 

 rettergang hverken have kryptogame autoriteter eller støtte sig til skriftlige 

 aktst3'kker. 



Sluttelig henviste tal. til, at han ogsaa havde søgt at give udkast til 

 en ordning af det vanskelige spørgsmaal om forsvarets indflydelse paa val- 

 get af sagkyndige, et emne, som professor Heiberg ikke havde indladt 

 sig paa. 



I diskussionen deltog desuden Armauer Hansen, Klaus Hanssen, 

 distriktslæge Lorentzen, Leegaard, Hagbarth Strøm og Giebelhausen. 

 Polere af disse talere fandt det forsvarligt, at læger, der ikke har studeret 

 psykiatri, optraadte som sagkyndige i psykiatriske spørgsmaal. 



Strøm havde »hørt mange udtalelser gaaende ud paa en misbilligelse 

 af det standpunkt, dr. Winge indtager, og som synes at være, at man skal 

 underkjende den sunde fornufts brug(!!) og alene erkjende specialisten be- 

 rettiget til at være sagkyndig« ^ 



Heiberg afsluttede sin deltagelse i debatten med følgende ord: »— — 



Det er klart, at et saadant forslag maa bearbeides nærmere, og 



at ogsaa paatalemyndigheden maa have anledning til at udtale sig, og jeg 



1 Strøm havde selv den 23de Sept. 1891 ladet sig beskikke som specialsagkyndig. 



