1915-^0.1. OBSER VATIOXSSPØRGSM A ÅLET 1 TIDEN 1890 — IÇOO. 37 



Man blev enig om, at den retsmedicinske kommission skulde være for- 

 pligtet til at optræde som primær sagkyndig, og at den desuden skulde 

 have baade en raadgivende og en kontrollerende virksomhed; hvilken af 

 disse virksomheder vilde blive den h\-ppigste eller volde dens største arbeids- 

 bvrde — derom kunde man paa forhaand ikke danne sig nogen sikker 

 mening. Dette vilde nemlig komme til at afhænge af forskjellige forhold, 

 som f. ex. de indkommende sagers art og indbj-rdes hx'ppighed; tingene 

 vilde rimelig\-is stille sig anderledes, hvis — saaledes som Heiberg 

 mente — de pathologisk-anatomiske sager blev de fleste, end hvis — saa- 

 ledes som Paul Winge antog — de psykiatriske kom til at udgjore fler- 

 tallet 



Alle komitéens medlemmer fandt det ogsaa hensigtsmæssigt at aabne 

 administrationen adgang til at henvende sig til den retsmedicinske kom- 

 mission angaaende sporgsmaal, der kun middelbart staar i sammenhæng 

 med strafferetslige undersøgelser. En saadan adgang vilde nemlig have stor 

 praktisk betydenhed, naar det gjælder spørgsmaal om behandling af farlige 

 sindssyge lovovertrædere. 



Man blev ogsaa enig om, at det ikke var nødvendigt at lade enhver 

 sag. som indkom til kommissionen, gaa til behandling udelukkende af special- 

 sagkyndige, og at derfor en del sager kunde afgjøres i plenarmøder, i hvilke 

 samtlige kommissionens 'medlemmer deltog saavel i diskussionen som i af- 

 stemningen; og det fik overlades fremtidens erfaring og praxis at afgjøre, 

 hvor mange, eller faa, sager kunde overlades til behandling i fællesmøder. 



Paul Winge gjorde dog paa dette punkt sin re3er\-ation. hvorom mere 

 nedenfor. 



Videre blev man enig om, at kommissionens raadgivende myndighed 

 ikke maatte benyttes til at give de primære sagkyndige raad om, hvor- 

 ledes de skulde udtale sig'om den enkelte, foreliggende sag, men alene tu at 

 veilede dem om generelle retsmedicinske spørgsmaal, og man sluttede sig 

 ogsaa — til at begynde med under nogen tvil fra Paul Winges side — 

 til den opfatning, at kommissionen alene skulde befatte sig med kontrol af 

 de fra de fungerende sagkyndige indkomne indberetninger, og at 

 følgelig andre, der afgav retsmedicinske erklæringer, skulde være fritagne 

 for denne kontrol ^. 



Sluttelig opnaaedes der ogsaa enighed om, at man ikke skulde an- 

 befale indført et s\stem med udelukkende fast beskikkede sagkyndige eller 

 forlange, at kommissionen i visse nærmere angivne tilfælde skulde opnævnes 

 som sagkyndig. 



' Herom mere i 4de kapiteL 



