1915- ^O- I- OBSERVATIONSSPØRGSMAALET I TIDEN 1890 — I9OO. 47 



Winges subsidiære forslag med 3 afdelinger, dog med nogen forandring 

 af disses sammensætning. 



Om stationsspørgsmaalet udtalte indlederen, at han fandt, at Pall 

 Winge havde løst dette spørgsmaal paa den ulige naturligste maade, og 

 han betegnede det som en mangel, at komitépluraliteten fuldstændig havde 

 anseet sig løst fra sit mandat om at overveie forskjellige forhold ved- 

 rørende en eventuel særegen retspsykiatrisk observationsanstalt. 



Paul Winge redegjorde for sit standpunkt og meddelte herunder, at 

 han, hvis man i den departementale komité havde kunnet opnaa enighed 

 paa basis af 2 faste afdelinger med hver sin station, ikke vilde have dissen- 

 teret, uagtet han var fuldt klar over vanskelighederne ved at ordne rets- 

 medicinske stationer for extraordinære afdelinger. Derimod fastholdt han 

 bestemt, at enhver afdeling burde have to medlemmer, hvilket var det i 

 strprl. § 191 nævnte ordinære minimum. Hertil kom da i tilfælde som den 

 tredje den paa foranledning af forsvareren opnævnte specialsagkyndige. 



Tal: betonede stærkt, at det først og fremst gjaldt at skabe en be- 

 tr\-ggende ordning af den primære sagkyndighed, herunder indbefattet 

 den retsmedicinske kommission. Den kontrollerende (og endnu mindre den 

 raadgivende) myndighed maatte ikke gjøres til det væsentlige. 



I diskussionen deltog forøvrigt distriktslæge H. R. Smith, medicinal- 

 direktør Holmboe, lægeforeningens præsident Klaus Hanssen, distrikts- 

 læge Torp, distriktslæge Lorentzen samt lægerne R. Hanssen og Gjersøe 

 og Graarud. 



H. R. Smith ansaa den primære sagkyndighed rundt om i landets 

 forskjellige egne som den væsentligste og vigtigste; og man burde ikke 

 udelukke de almindelige praktiserende læger fra beskikkelse som faste sag- 

 kyndige med generel kompetence. Efter Paul Winges forslag vilde efter 

 tal. s mening landslægerne blive halvt inhabile, og dette vilde i længden for- 

 ringe deres dygtighed. Senere i debatten gjorde tal. for ps3'kiatriens ved- 

 kommende den reservation, at han ikke vilde være den, som ansaa en 

 almindelig læge kompetent til at besvare psykiatriske spørgsmaal. 



Medicinaldirektør Holmboe udtalte, at »man bør søge at faa det 

 derhen, at enhver embedslæge virkelig maa ansees kompetent paa hele 

 det retsmedicinske omraade og saaledes ogsaa i psykiatri«. Senere tog 

 han en reservation for de vanskeligere psN^kiatriske tilfælders vedkommende 

 og henviste til, at disse kunde behandles efter strprl. § 210. 



Klaus Hanssen fremhævede skarpt, at alt beroede paa en tilfredsstil- 

 lende organisation af den primære sagkyndighed, og henviste til nødvendig- 

 heden af, at der ialtfald i de større bN'er beskikkedes specialsagkyndige — 

 ikke blot i psykiatri og medicinsk kemi, men ogsaa i de øvrige fag og 



