56 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



rens Ord; men jeg skulde tro, at disse andre, som er med i en retsmedi- 

 cinsk Kommission, og som ogsaa er Medicinere, ikke skulde være i den 

 Grad blottede for Forudsætninger til at forstaa, at de ikke jo i Almindelig- 

 hed i nogen Grad kunne bedømme Rimeligheden af de Sagkyndiges Me- 

 ninger, naar de fik Anledning til at høre deres Grunde. Og da er det 

 ligeoverfor Domstolene og Publikum en stor Garanti deri, at disse andre, 

 som ialtfald er saapas Sagkyndige som ovenfor nævnt, finder at kunne til- 

 træde de Meninger, der er udtalt af de specielt Sagkyndige. 



Jeg er paa den anden Side noksaa bange for, at naar det er overladt 

 til disse selv at afgjøre, i hvilke Tilfælde de alene forstaar Sagen, kunde 

 det blive noksaa hyppigt, at de kom til at udelukke de andre, idet det 

 er en Svaghed, eller hvad man vil kalde det, som de Sagk3^ndige noksaa 

 ofte har, at de mener, at andre intet forstaar af deres Fag. 



Det var altsaa særlig disse Bemærkninger, jeg vilde fremholde. Jeg 

 vil som Konklusion dertil knytte den Udtalelse, at jeg skulde helst slutte 

 mig til det af D'Hrr. Heiberg og Vogt fremsatte Forslag, men dog saa- 

 ledes, at jeg med Hensyn til dette netop nævnte Punkt finder, at ogsaa 

 det er gaaet noget for vidt med Hensyn til den Plads, det anviser Specia- 

 listerne.« 



Paul Winge betonede sit krav paa, at retten, naar det er praktisk 

 muligt, skal lade sig undervise af den lærer, som forudsætningsvis er den 

 mest kompetente til at oplyse den foreliggende sag; og han søgte at paa- 

 vise og ved exempler at illustrere, hvorledes dette krav ikke lod sig opfylde 

 blot ved en forbedring af den elementær-medicinske undervisning, som sta- 

 ten kunde og maatte skaffe enhver læge, men alene kunde ske fyldest ved 

 at tilveiebringe et antal øvede retsmedicinere, til hvilke der maatte stilles 

 langt videregaaende krav baade med hensyn til kundskab og øvelse, end 

 de som det nogensinde kunde blive tale om at forlange af alle landets 

 læger. 



Dette krav paa specialkundskab og øvelse var efter tal. s mening sær- 

 lig i vanskelige psykiatriske sager uafviseligt. 



Saadanne specialkyndige og øvede retspsykiatere kunde efter tal. s op- 

 fatning ikke skaffes, med mindre man oprettede en psykiatrisk observations- 

 anstalt udstyret med det fornødne laboratorium, og denne anstalt burde 

 autoriseres som retsmedicinsk station. Disse specialsagkyndige, — 

 og altsaa ogsaa den retsmedicinske kommissions afdelinger, 

 ^■ar dog som alle andre sagkyndige kun domstolens lærere, 

 men ikke selv dommere. 



Det lod sig ikke gjøre at skrive lovbestemmelser, der giver regler for, 

 naar psykiske abnormiteter skal antages at have naaet en saadan høide eller 



