1915-^0.1. OBSERVATIONSSPØRGSMAALET I TIDEN 1890 — I9OO. 57 



ansees for at være af saadan art, at deres tilstedeværelse skal betinge 

 utilregnelighed. Man maatte derfor skrive loven saadan, at den saavidt 

 muligt holdt følge med de videnskabelige fremskridt. Det var i god over- 

 ensstemmelse baade med den videnskabelige frihed og det praktiske livs 

 krav at oprette en institution, der har ret til at sige: »Her sætter den 

 norske Statsmyndighed den i Norge for Tiden gi ældende 

 retslige Grænse mellem de Sindstilstande, som skal betinge 

 Utilregnelighed, og de der ikke skal have denne \'irkning-. 



Dette instituts afgjorelser maatte respekteres af alle retspsykiatriske 

 sagkyndige, der fik underordne sine individuelle opfatninger under kravet 

 paa enhed i bedømmelsen; og institutet maatte have myndighed til at 

 kassere en sagkyndigs erklæring, hvis den ikke respekterede den ved tid- 

 ligere afg^jørelser skabte retsmedicinske ret. 



Denne institution burde dog kun have ret til at antage eller kassere, 

 men ikke til at kritisere, og de retsmedicinske præjudikater tilkom selv- 

 følgelig ikke nogen høiere gyldighed end den, Høiesterets præjudikater 

 allerede tillægges. Retsudviklingen stod over høiesteretspræjudikater ; og 

 paa samme maade stod det videnskabelige fremskridt og den dvbere viden- 

 skabelige erkj endelse over de retsmedicinske præjudikater. 



Kommissionens raadgivende myndighed vilde efter det foreliggende udkast 

 blive begrænset saaledes, at den alene kunde give raad angaaende almindelige 

 samt visse formelle, retsmedicinske spørgsmaal, men aldrig angaaende fore- 

 liggende konkrete tilfældes behandling, et forhold der søgtes belyst ved 

 exempler. 



Skulde der tilveiebringes enhed i den retsmedicinske bedømmeise, da 

 maatte hver enkelt kommissionsafdeling have myndighed til at belære med 

 endelig kompetence, men denne myndighed kunde ikke tillægges enkelte 

 privatpersoner. Det var ikke som enkeltindivider, men som ledere af de 

 autoriserede instituter, at afdelingens medlemmer burde have denne myndig- 

 hed, og disse instituter, som tal. havde kaldt retsmedicinske stationer, var 

 i samme grad som domstolene uafhængige af personalforandringer. 



Stationerne var instituter. der bestod uforandrede, selv om samtlige 

 medlemmer skiftede, og det var, fordi afgjørelserne var trufne af disse in- 

 stituter, at de havde værdi som retsmedicinske præjudikater. Denne magt 

 tilkom dem derimod ikke, fordi de var udtryk for de enkelte kommissions- 

 medlemmers private meninger. Paa samme maade var kassationsmyndig- 

 heden en magt, der tilkom afdelingerne og deres instituter som saadanne, 

 derimod ikke de enkelte medlemmer af kommissionen ; og naar kommissions- 

 afdelingen optraadte som sagkyndig, var det den og dens station, der som 

 institution optraadte som domstolens lærer. 



