^8 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



Forøvrigt forsvarede tal. de forskjellige hovedpunkter i sit forslag. 



Stang Lund forsvarede den departementale komitémajoritets stand- 

 punkt. Han redegjorde for de grunde, som havde bevæget majoriteten til 

 ikke at slutte sig til forslaget om kompetencebegrænsning, og hævdede, at 

 man vilde kunne opnaa at faa specialistisk uddannede sagkyndige derved, 

 at Justitsdepartementet i fornøden udstrækning beskikkede saadanne som 

 faste sagkyndige paa de forskjellige steder af landet — navnlig i de store 

 byer. 



Paul Winges forslag til ordning af forsvarets indflydelse paa valget 

 af sagkyndige fandt han ganske uantageligt. 



H. Vogt redegjorde for hans og Heip,ekgs standpunkt og hævdede 

 herunder, at det vistnok vilde være det aller bedste at give den primære 

 sagkyndighed en fuldkommen form, men dette lod sig nu engang ikke 

 gjøre, og kompetencebegrænsningen kunde ikke gjennemføres. Man fik 

 derfor tage det mindre gode og falde tilbage paa kontrollen. Tal. bemær- 

 kede sluttelig, at han troede, »at Hr. Winge ved sit Forslag ligesom stadig 

 i sin Diskussion har stirret sig blind paa Psychiatrien og ment, at ligesom 

 den er en egen Art, saaledes maa ogsaa enhver Del af den øvrige medicinske 

 Videnskab være det«. 



Medicinaldirektør Holmboe mente, at ordningen af den primære sag- 

 kyndighed var det vigtigste spørgsmaal, og han ansaa en kompetence- 

 begrænsning for nødvendig. Angaaende den retsmedicinske kommissions 

 sammensætning og virkemaade udtalte han, at han sluttede sig til det Hei- 

 berg- Vogtske forslag. Tal. kunde ikke fortiden gaa med paa Paul Win- 

 ges forslag, fordi dette — som tal. meget rigtigt bemærkede — »staar og 

 falder med Stationer som man endnu ikke har«. Medicinaldirektørens be- 

 tænkeligheder ved oprettelsen af en psykiatrisk observationsanstalt var 

 øiensynlig yderligere øgede efter afgivelsen af hans embedsmæssige erklæ- 

 ring af j8de December 1897. Angaaende denne anstalts leder udtalte han 

 dengang, at han ansaa det tilstrækkeligt, at denne var en retspsykiater med 

 fremragende og almindelig anerkjendt kompetence; nu fandt han ikke at 

 kunne noie sig med mindre end en »første Rangs Psychiatriker« ; og selv 

 om man Hk en saadan^ kunde han ikke sige mere, end at der var meget, 

 som talte for at faa en saadan anstalt. 



Tal. sluttede med følgende bemærkning: »Da Kommissionens vigtigste 

 Opgave efter Hr. Winges Forslag skulde være at optræde som Overinstans 

 over den primære Sagkyndighed og dette vistnok vilde nødvendiggjøreh3'ppige 

 Reiser, antager jeg derhos, at det under de nuværende Forhold vilde blive 

 meget vanskeligt at finde skikkede Personer, som kan paatage sig det der- 

 med forbundne Arbeide uden at forsømme sine øvrige Forretninger. Det 



