6o PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



Paul Winge afsluttede diskussionen med en imødegaaelse af, hvad der 

 af de tidligere talere var anført mod hans opfatning, og han sluttede sit 

 foredrag; med følgende bemærkninsr : >Den retsmedicinske Kommission er 

 efter mit Udkast en Institution med en vis begrænset Autoritet og Magt, 

 og den indtager en Stilling i Samfundet, der til en vis Grad er analog 

 med Domstolenes. 



Et Sted maa den endelige Afgjorelse af retsmedicinske Spørgsmaal 

 falde, og det er efter min Mening ikke rigtigt at lægge Retten og Magten 

 til at træfte disse Afgjørelser i en hvilkensomhelst Jurymands eller Dom- 

 mers Haand, uden at denne paa Forhaand er belært af en kyndig; det er 

 efter min Mening bedre, at Dommeren følger en kompetent Lærer, end at 

 han ledes af Idéer, som han uden tilstrækkelige Forudsætninger paa egen 

 Haand har dannet sig. Selvfølgelig vil man, h\or godt der end belæres, 

 kunne feile, men nogen anden Sikkerhedsventil end Gjenoptagelse har man 

 nu engang ikke. For mig staar det som en stor Betryggelse, at Domsto- 

 lene i sidste Instans ikke belæres af Personer, men af Institutioner.« 



Den eiendommelige misforstaaelse, at den biologiske sindss3'gerets til- 

 hængere skulde ville gjøre de psykiatriske sagk3'ndige til dommere, og at 

 specielt denne rets norske forsvarere skulde ville indrette en øverste dom- 

 stol sammensat af retsmedicinere, havde under hele diskussionens forløb 

 vist en ualmindelig høi grad af seiglivethed, og den stadig gjentagne 

 paapegen af, at de sagkyndige (medregnet den retsmedicinske kommission) 

 kun var, og efter samtlige forslag skulde vedblive at være, domstolens 

 lærere, og ikke i noget tilfælde selv blive dommere, havde hidtil vist sig 

 temmelig n3'tteløs. For endnu at gjøre et forsøg bragte Paul Winge 

 atter en gang de herhenhørende spørgsmaal ind for et medicinsk forum, 

 hvilket han fandt saa meget mere paakrævet, som hans vigtigste program- 

 post — det strafteretslige krav paa enhed i den psykiatriske bedømmelse — 

 holdt paa at lide skibbrud paa dette misforstaaelsens skjær. 



I det Norske medicinske selskabs møder den 21de December 1898 og 

 Ilte Januar 1899 var det heromhandlede emne optaget til diskussion efter 

 indledningsforedrage af Paul Winge. 



Indlederen anførte blandt andet: En berømt kriminalist havde kaldt 

 straffeloven forbryderens magna charta, og til dette frihedsbrev sluttede 

 straffeprocesloven sig som hans declaration of rights. Strafteprocesloven 

 var forbryderens O: den tilregnelige lovovertræders) mægtigste beskytter, 



1 Se Paul Winge: „Om det strafferetslige krav paa enhed i den psykiatriske bedømmelse". 

 Norsk Mag. f. Lægev. R. 4, B. 14 (1899) s. 425. 



