1915-^0.1. OBSERVATIOXSSPØRGSMAALET 1 TIDEN 1890 — I9OO. 61 



men den besk\-ttende arm rakte ikke videre end til den tilregnelige. Den 

 sindssyge lovovertræder var ganske unddraget dette værn — og dette 

 m a a 1 1 e være saa baade af hensjTi til den sindssyges egne interesser og 

 til samfundets besk}'ttelse. Men retfærdigheden krævede, at den sindssyge 

 lovovertræder til erstatning for dette værn fik en beskyttelse, som i st\'rke 

 nogenlunde modsvarede den, den ikke-sindssyge havde i straffelov og straflc:- 

 proceslov ; og først og fremst havde den sindssyge lovovertræder krav paa 

 ikke at blive behandlet som utikegnelig. forinden hans sindssygdom paa forsvar- 

 lig maade var konstateret. At nægte ham dette kravs opfyldelse var i virkelig- 

 heden at nægte ham retfærdighed. Denne nægtelse blev saa meget mere 

 brutal, som den sindssyge lovovertræder var stillet overfor en langt større 

 risiko end den ikke-sindssyge. Ganske vist kunde han slippe fra enhver fri- 

 hedsberøvelse, men chancen for mangeaarig — maaske livsvarig — interne- 

 ring var ialtfald ikke mindre, og denne svære frihedsberøvelse maatte han taale. 

 selv om hans lovbrud var saa ringe, at det kun vilde kostet forbroderen 

 en meget liden straf. 



En sindssN'geattest var en retsakt, som havde overmaade vidtrækkende 

 følger for angjældende, og farlighedserklæringen hensatte den sindssyge lov- 

 overtræder i en værre stilling end nogen anden borger. Men varigheden af disse 

 erklæringers retsgoidighed var ikke fastsat ved lov, og der var heller ikke givet 

 bestemmelser om deres prøvelse for høiere myndighed. Den sindssyge lov- 

 overtræder burde i det mindste kunne forlange, at baade spørgsmaalet om hans 

 sindssygdom og om hans faregrad blev^ afgjort efter de samme ledende grund- 

 sætninger for det hele rige. Loven om Kriminalasylet tog i den herom- 

 handlede henseende et skridt i den rigtige retning, men man maatte gaa 

 videre. 



De garantier, paa hvilke den sindssyge lovovertræder havde et ubetin- 

 get retfærdighedskrav, kunde etter indlederens mening ikke tilveiebringes 

 uden ved en organisation af det retsmedicinske sagkyndighedsvæsen, som 

 i dettes spidse satte en øverste autoritet. 



Tilstedeværelsen af en saadan hoieste mjTidighed indebar en uskatterlig 

 garanti, og paa denne garanti havde alle lovovertrædere, tilregnelige som 

 utilregnelige, et lige stærkt moralsk krav. For den utilregnelige lovover- 

 træder var opfyldelsen af denne fordring endnu langt vigtigere end for 

 den tilregnelige, fordi den dannede hans eneste effektive værn, medens 

 den sidstnævnte ved siden af dette ogsaa havde andre beskyttelsesmidler. 



Ganske vist kunde den sindssyge lovovertræder ikke ved nogen ordning 

 af det retsmedicinske sagkyndighedsvæsen opnaa en fuld æqvivalent for 

 den beskyttelse, som forbrj'deren havde i straffelov og straffeproceslov; 

 men dette laa i forholdets natur og kunde ikke være anderledes. Men 



