62 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



Staten havde pligt til at skaffe erstatning i saa stor udstrækning som muligt. 

 Dette var ogsaa i samfundets egen interesse. Den mangelfulde ordning af 

 den sindssyge lovovertræders behandling havde saaledes ledet til, at der her 

 i Kristiania holdt paa at uddanne sig en egen forbryderadel, der bestod af 

 personer, som af retterne paa grund af sindss3^gdom var erklærede utilregne- 

 lige, men som politiet ikke kunde faa interneret som farlige sindssyge. 



Medicinaldirektør Holmboe antog ikke, at man gjennem den rets- 

 medicinske kommission vilde kunne opnaa fuldstændig ensartethed i den 

 retsmedicinske bedømmelse ved at erholde en række præjudikater med Hg- 

 nende virkning som hoiesteretsdomme. Man havde nemlig ingen sikkerhed 

 for, at kommissionsafdelingens vexlende medlemmer altid ^ vilde hylde 

 samme mening angaaende sindssygdommens retslige grænse, og i ethvert 

 fald maa man i saa tilfælde stille en tilstrækkelig stor observationsanstalt 

 til kommissionsafdelingens raadighed. For den foreslaaede ordning stillede 

 der sig baade processuelle og økonomiske hindringer iveien, og man var 

 derfor her som andetsteds nødt til at gjøre visse afslag i kravet paa ens- 

 artethed i afgjørelsen af tilregnelighedsspørgsmaalet. 



Ogsaa skyldspørgsmaalet kunde forøvrigt faa modstridende afgjø- 

 relser i de forskjellige meddoms- og lagmandsretter, og dette kunde 

 ikke indankes til Høiesteret. Tal. kunde bekræfte rigtigheden af indlederens 

 anførsel om forbryderadelen i Kristiania, men dette onde skyldtes mang- 

 lende asylplads. Tal. var theoretisk enig i indlederens krav paa garantier 

 for den sindssyge lovovertræders behandling; men man fik huske paa, 

 at den heromhandlede fare ikke havde vist sig aktuel. Tal. kjendte 

 intet exempel paa, at noget menneske — han være lovovertræder eller 

 ikke — hos os var interneret i asyl uden at være sindssyg. Tal. ansaa 

 det ønskeligt, at den retsmedicinske kommission kom til at faa en vis kon- 

 trol med behandlingen af farlige sindssyge. 



Paul Winge fandt det selvfølgeligt, at den retsmedicinske kommissions 

 medlemmer i 1999 ikke vilde komme til at repræsentere de samme meninger 

 som i 1899. Dette vilde være alt andet end ønskeligt; og det gjaldt i 

 samme grad Høiesteret som kommissionen. Naar kommissionsafdelingerne 

 blev institutioner, vilde man have den samme garanti for kontinuitet i 

 kommissionens afgjørelser, som man fortiden har i Høiesterets; og mere 

 var ikke ønskeligt. 



Det maatte indrømmes, at vort process3^stem som ethvert andet jury- 

 system ikke gav absolut garanti for ensartethed i bedømmelsen; men ad- 

 gangen til appel i forbindelse med strprl. §§ 358, 359 og 360 om rettens 



' Udhævet her. 



