I915 ^^O. I. OBSERVATIONSSPeRGSMAALET I TIDEN 1890 — I ÇOO. QI 



grunde, hvorpaa denne min overbevisning støtter sig. og jeg skal derfor 

 indskrænke mig til at bemærke folgende: 



Vistnok har enhver norsk læge ret til at udstede baade sindssN'geattester 

 og farlighedserklæringer, men naar han mangler psykiatrisk uddannelse, 

 mangler han den moralske betingelse for at kunne udove en ret. hvis 

 ben3ttelse har saa vidtrækkende følger for vedkommendes hele velfærd, 

 som udstedelse af de erklæringer, hvorom her handles. Det vil være en 

 undtagelse, at nogen af de ved de kommunale sygehuse ansatte læger har 

 psN'kiatrisk uddannelse og dermed den moralske ret til at paatage sig an- 

 svaret for en sindssygeattest eller fariighedserklæring. 



Under smaa og gjennemsigtige forhold vil faren for, at en person 

 urettelig skal blive erklæret sindssyg og endog farlig, ikke være synderlig 

 stor, selv om lægernes psykiatriske kundskaber lader meget tilbage at 

 onske; men eftersom forholdene voxer. vil denne fare tiltage i end hoiere 

 grad ; og i Kristiania er forholdene nu blevne saavidt store, at det efter 

 min opfatning er nødvendigt at have garantier, som yder en virksom be- 

 skyttelse mod fare for alvorlige feiltagelser. 



Politiet har hidtil kunnet yde en saadan beskyttelse, for det forste 

 fordi det sidder inde med fornøden administrativ kundskab, oveise og konti- 

 nuitet, og for det andet fordi det har havt til raadighed ps\'kiatrisk fag- 

 kundskab; men begge disse betingelser vil ved den foreslaaede ordnings 

 g i en nem førelse dels helt bortfalde dels i meget væsentlig grad forringes, 

 uden at nogensomhelst erstatning herfor sættes i stedet. Hertil kommer da 

 det efter min opfatning urimelige i at lade det bero paa vedkommendes 

 økonomiske forfatning, om han skal faa eller nægtes virksom beskyttelse 

 mod fare for en saadan uhkke som den urettelig at blive erklæret sindssyg. 



Endelig har jeg fundet det at være min pligt at fremkomme med en 

 udtalelse i denne sag, fordi det er mig bekjendt, at hensynet til mine 

 psykiatriske kundskaber var en væsentlig grund til, at jeg blev ansat som 

 politi- og fængselslæge. Jeg har derfor ogsaa under hele min funktionstid 

 forst og fremst havt min opmærksomhed henvendt paa politiets forhold til 

 de sindssyge og psykiatriske observander, idet det har været mig særligt 

 magtpaaliggende efter bedste evne at udføre denne del af min forretning. 



Mit haab om, at det skulde lykkes mig at bidrage noget til, at de her- 

 omhandlede patienters stilling blev forbedret, er desværre endnu ikke gaaet 

 i opfyldelse. Man vil under disse omstændigheder forstaa, at jeg føler 

 pligten til at gjore, hvad jeg kan, for at hindre, at deres stilling endog 

 bliver forværret. 



Jeg har i denne skrivelse væsentlig opholdt mig ved spørgsmaalet om 

 politiets tutorpligt overfor personer, hvis sindstilstand er tvilsom paa den 



