PAUL WINGE. M.-N, Kl. 



viste under opholdet symptomer paa sindss3'gdom og blev saa uden rekvi- 

 sition observerede af en eller anden af sygehusets læger og (efter at være 

 erklærede sindssyge) af direktøren rekvirerede indlagte i sindssygeasyl 

 i henhold til fattigvæsenets til ham v delegerede« tutel. Blandt disse pati- 

 enter var vistnok ikke ganske faa indlagte fra en af politistationerne. 



Efterat politiet ved aftalen af 1900 havde anerkjendt sygehusets ret til 

 at drive observationsvirksomhed og politilægen som følge heraf havde 

 mistet enhver kontrol med politiets administrative observation, ophørte hans 

 befatning med denne observation næsten fuldstændigt. 



Stillingen forblev nu uforandret til 1912, da spørgsmaalet om Kristi- 

 ania politis forhold til den psykiatriske observation atter blev aktuelt; men 

 for denne sag skal der blive redegjort i et følgende kapitel. 



Under den ovennævnte diskussion i Det medicinske selskab i Marts 

 1902 udtalte politimesteren i Kristiania, der var indbuden til at deltage i 

 mødets forhandlinger, ifølge selskabets referat følgende: 



»Politimester Hesselberg takkede for, at han havde faaet adgang til 

 at være tilstede, og han maatte efter sin 20-aarige erfaring i herhenhørende 

 sager erklære sig fuldt ud enig i medicinaldirektørens opfatning af fattig- 

 loven, og han troede at kunne erklære, at publikum og læger kunde føle 

 sig tr3'gge ved den nuværende ordning, indtil de forskjellige spørgsmaal 

 blev endelig lost; han fandt embedsmæssige at burde meddele for- 

 samlingen dette. Efter hans mening var der paa visse hold gjort vanske- 

 ligheder, hvor det ikke var nødvendigt.« 



Naar vi har givet en saavidt udførlig redegjørelse som ovenstaaende 

 for de forhandlinger, som fra 1893 til 1900 blev førte angaaende ordningen 

 af den psykiatriske observation, da er dette ingenlunde alene skeet til 

 selvforsvar for denne bogs forfatter, men tvertimod meget mere, fordi disse 

 forhandlinger kaster et skarpt lys over den stilling, i hvilken psykiatrien 

 og sindssygeretten i dette tidsafsnit befandt sig i vort land, samt viser os, 

 hvor langt bort vi var komne ikke alene fra de principper, som sindssyge- 

 loven havde skaffet anerkjendelse i vor ret, men fra enhver nogenlunde 

 betryggende og human ordning af de sindssyges retsstilling. 



Denne udførlige redegjørelse har vi anseet saa meget mere paakrævet, 

 som et indgaaende kjendskab til psykiatriens og sindssvgerettens hele stil- 

 ling i Norge i det heromhandlede tidsrum er en nødvendig forudsætning 

 for at kunne forstaa den strid, som samtidig førtes om det største af alle 



1 Udhævet her. 



