1915- -^O- I- ADMINISTRATIV OBSERV. OG FORHOLD TIL DEN JUDICIELLE, 



præmisser og konklusion, og heraf følger igjen to vigtige fordringer^ nem- 

 lig for det første den, at præmisserne skal indeholde en saavidt 

 fyldig beskrivelse af den foreliggende sindssygdoms forløb 

 og symptom komplex, at det af denne fremgaar, at konklusionen 

 er reelt begrundet, og for det andet, at konklusionen skal være 

 helt utvetydig og uden enhver reservation eller med andre 

 ord, at den skal ha\-e domsklar h ed. 



Disse principper har formentlig i theorien været anerkjendt af fagfolk, 

 som har overtænkt sagen, saalænge man har kunnet fore dokumentbevis 

 for tilstedeværelsen af sindssygdom; men det var i tiden før sindssyge- 

 lovens ikrafttræden vanskeligt hos os at gjennemføre dem i praxis. 



Allerede sproglige hindringer stod i veien. Lovbogen havde, som 

 anført, tredelingen uden fællesbetegnelse, og det var naturligvis ofte van- 

 skeligt at stille Specialdiagnosen mellem galenskab paa den ene side og 

 vanvittighed og afsindighed paa den anden, og endnu meget vanskeligere 

 var selvfølgelig sondringen mellem de to sidstnævnte tilstande. Hertil kom, 

 at lovbogen i sine to vigtigtigste sindssygeretslige paragrafer, nemlig i — 17 — 7 

 og 6 — 6 — 17, benyttede sammensatte udtryk, i den første udtrykket »rasende 

 eller galind« og i den sidste »vildelse og raseri^; ; og endelig gjordes stil- 

 lingen rent fortvilet ved den omstændighed, at betN'dningen af lovbogens 

 tekniske udtryk stod meget uklart for juristerne, ja endog af kancelliet var 

 blevne fortolket urigtigt. Naar juristerne vidste saa daarlig besked, kunde 

 man endnu mindre vente klarhed hos lægerne, af hvilke vi forøvrigt den- 

 gang kun havde meget faa, som besad videnskabelig uddannelse. \'ed 

 siden af den sproglige vanskelighed var der ogsaa andre forhold, som be- 

 virkede, at kravet paa konklusionens domsklarhed ikke blev gjennemført i 

 praxis. Hverken læger eller jurister var sindssygeretsligt skolerede, ja 

 selv paa elementær retsmedicinsk tænkning skortede det overmaade meget. 

 Baade administrationen og de judicielle myndigheder manglede syn for 

 ps3'kiatriens sociale værdi, og almenheden var paa dette omraade indhyllet 

 i fordom og overtro. For Holst havde vi ingen psykiatrisk uddannet 

 læge i Norge, og da reformernes tid begyndte, var det andre sider end 

 de sindss3-geretslige, som fortrinsvis paakaldte opmærksomheden, hvilket 

 var saa meget rimeligere, som lovbogen dengang var under revision. 



Under denne situation var det meget naturligt, at centralstyrelsen ikke 

 gav nogen retledning angaaende sindssygeattestens affattelse og endnu 

 mindre foreskrev nogen formel. 



Major overvandt, som vi har hørt, den sproglige vanskelighed ; og havde 

 han faaet afslutte sit organisatoriske arbeide, havde vi sandsynligvis faaet 



