152 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



stiania og Bergen vilde det i et antal tilfælde ikke være muligt Tat prakti- 

 sere en saadan regel. 



De ovenciterede regler af 7de November 1908 § 3, jfr. § 5, bestem- 

 mer, at farlighedserklæringer alene kan udstedes og ophæves af et lidet 

 udvalg af specialfagkyndige læger; og i dette udvalg, for hvis sammen- 

 sætning vi skal gjøre rede under gjennemgaaelsen af sindssygelovens § 10, 

 er de allerfleste embedslæger ikke medtagne. 



Politiet udenfor Kristiania og Bergen er saaledes afskaaret adgangen 

 til at henvende sig til vedkommende embedslæger i alle tilfælde, hvor den 

 administrative observation gjælder baade spørgsmaalet om sindssygeattest 

 og farlighedserklæring. Selvfølgelig maa den læge, der udsteder en farlig- 

 hedserklæring, være overbevist om, at angjældende er sindss3'g; og naar 

 han ikke selv har observeret denne, maa han naturligvis kræve oplys- 

 ninger af den mest afgjørende vægt, før han indlader 'sig paa en observa- 

 tion, hvis forudsætning er den, at observandens sindssygdoi.i er bevist. 

 Det vil derfor i almindelighed være det heldigste, at den læge, der ud- 

 steder farlighedserklæringen, ogsaa har ansvaret for sindssygeattesten, selv 

 i de tilfælde hvor disse spergsmaal under den foreliggende observation 

 ikke er knyttede sammen. Ogsaa hvor det gjælder ophævelse af en 

 farlighedserklæring med opretholdelse af sindssygeattesten, er det som 

 oftest heldigst, at samme læge er ansvarhavende for begge erklæringer. 

 Undtagelser fra denne regel er vistnok ingenlunde sjeldne; navnlig vil ofte 

 asyllægerne være nødte til at ophæve farlighedserklæringer, som er ud- 

 stedte af andre; men regelen om ønskeligheden af, at farlighedserklæringer 

 bør udstedes og ophæves af den samme læge, som har ansvaret for ved- 

 kommende sindss3'geattest, er dog saavidt almengyldigt, at den giver de 

 læger, der er befuldmægtigede til at udstede og ophæve farlighedserklæ- 

 ring, et væsentligt fortrin, naar det gjælder administrativ observation efter 

 autoritativ tutors begjæring; og dette fortrin kan tvinge politiet til at forbi- 

 gaa vedkommende embedslæge. Men selv i de tilfælde, hvor der ikke 

 foreligger spørgsmaal om farlighed, og hvor observationen alene har til 

 formaal at besvare sindssygespørgsmaalet, kan politiet være moralsk for- 

 pligtet til at søge en større psykiatrisk sagkundskab end den, det kan vente 

 at finde hos embedslægen. Den pligt, som ogsaa den private tutor har 

 til at henvende sig til en læge, som han forudsætter fylder rimelige krav 

 til en psykiatrisk observator, gjælder i endnu høiere grad for politiet end 

 for den private tutor, fordi man af politiet som offentlig mN'ndighed har 

 ret til at kræve baade større agtsomhed og bedre evne til at bedømme 

 observators kvalifikationer, end man kan forlange af en hvilkensomhelst 

 hæderlig og almindelig forstandig privatmand. Man burde ogsaa efter vor 



