154 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



netop en af den autoritative tutors hovedopgaver, og for denne opgaves 

 forsvarlige løsning maa han bære det hele ansvar. 



Det maa dog indrømmes, at der kan anføres ganske tungtveiende 

 grunde til fordel for ordrernes heromhandlede bestemmelse. Blandt de 

 sindslidendes nærmeste omgivelser findes meget ofte mange abnorme indi- 

 vider, og om den private tutors sindstilstand kan der ikke sjelden reises 

 stærke tvil. I saadanne tilfælde er det naturligt, at den usagkyndige auto- 

 ritative tutor ønsker at høre den sagkyndige observators mening, og en 

 udtalelse af denne kan sikkert være til gavn baade for patienten og hans 

 private eller autoritative tutor. Naar kun observator holder sig strengt inden- 

 for det medicinske omraades grænser, er der vel heller ikke saa meget at 

 indvende mod, at han konfidentielt udtaler sig til den autoritative tutor om 

 sit indtryk af vedkommende private værges sindstilstand ; faren ligger i, at 

 observator fristes til at gaa udenfor sit omraade, og at den autoritative 

 tutor kan komme til at kaste en del af sit ansvar over paa ham, hvortil 

 da kommer betænkelighederne ved konfidentielle forhandlinger, enten nu 

 disse er blot mundtlige eller giver sig udtryk i skriftlige udtalelser. Det 

 indskrænkende »saavidt muligt« beskytter forøvrigt observator mod at 

 drages forlangt. 



Hele spørgsmaalet er forøvrigt kun yderst sjelden praktisk i Kristiania, 

 idet det i de sidste 20 aar kun et par gange har været forelagt observator. 



Vi mener, at observator heller ikke af politiet behøver at kræve skrift- 

 lig observationsbegjæring, da det af sagens expedition altid tydeligt vil 

 fremgaa. at observationen er begjæret af politiet; og det ligger i 

 hele forholdets natur, at saavel attesten som dens motivering i ethvert til- 

 fælde maa foreligge skriftlig. 



At den private læge har ret til at modtage eller afslaa ogsaa politiets 

 observationsbegjæring, er efter vor opfatning ganske klart. Derimod an- 

 tager vi, at den offentlige læge, hvis han har den fornødne sagkundskab, 

 i almindelighed ikke vil være berettiget til at vægre sig; men hvis han 

 anser sig som inhabil til at foretage den betræffende observation, eller hvis 

 han finder observationsbegjæringen saa svagt begrundet, at det vilde stride 

 mod hans pligt som læge at paatage sig nogen del af ansvaret for observa- 

 tionens iværksættelse, staar sagen anderledes. Lægen maa da i ethvert fald 

 være berettiget til at indanke begjæringen for høiere autoritativ tutor, og 

 i extreme tilfælde maa han vel have ret til at nægte at modtage observa- 

 tionen eller eventuelt endog til at afbryde den. 



Dette vort standpunkt hænger sammen med vor opfatning af observa- 

 tors medansvar for observationens iværksættelse som en vigtig, ja uop- 



