PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



som hos almenheden efterhaanden fæstnede den forestilling, at politiarre- 

 sterne i virkeligheden kun var »drukkenskabsarrester«. 



Tinglagsarresterne og lensmandsarresterne virkede paa samme maade 

 som raadstuearresterne. 



Endelig havde man paa fæstningerne militære anstalter til brug for 

 varetægt og kortvarige militære straffe^. 



Ved lov af 17de December 1836 blev det bestemt, at staten skulde 

 overtage delinkventudgifterne og altsaa udrede omkostningerne ved den 

 offentlige straffeforfølgning og dennes fuldbyrdelse, dog med undtagelse af 

 »de Udgifter, som udfordres til Anskaffelse og Vedligeholdelse af Rets- og 

 Arrestlokaler med Inventarium, hvilke blive at udrede af den Commune, 

 til hvis Brug de anskaffes«-. 



Loven paalagde dog ikke kommunerne nogen pligt til at anskaffe nye 

 arrestlokaler ; og der var mange bygder, hvor der ikke fandtes noget saadant. 



Saaledes stod sagen, da »Lov om Fængselsvæsenet« af 13de Oktober 

 1857 traadte ikraft. 



Ved denne lov organiseredes et civilt, blandet statligt og kommunalt, 

 fængselsvæsen, omfattende varetægtsfængsel, gjældsfængsel og straffængsel 

 til afsoning af kortvarig frihedsstraf. 



Ifølge loven skulde som regel ethvert amt, med de i dette beliggende 

 ladesteder, samt enhver kjobstad udgjere et fængselsdistrikt; men flere 

 kommuner kunde ogsaa i fællesskab danne et saadant. 



Ethvert fængselsdistrikt var, mod at erholde et vist bidrag af stats- 

 kassen og med udsigt til laan af denne, forpligtet til at anskaffe og under- 

 holde de for distriktet nødvendige straf-, varetægts- og gjældsfængsler. 



1 Den gammelnorske straffelovgivning anvendte sparsomt, og blot for mindre forbrydelser, 

 fængselsstraf. Magnus Lagabøters Hirdskraa af 1273 giver anvisning paa de borge, 

 til hvilke sysselmændene skulde sende de fanger, som skulde udholde fængselsstraf, og 

 inddeler en del af landet i „fængselsdistrikter". Grovere forbrydelser var belagt med 

 straf paa liv, ære eller gods, eller med landsforvisning, mutilation eller anden legem- 

 lig straf. 



Efter reformationen blev efterhaanden i stigende udstrækning arbeide paa fæstnin- 

 gerne og marineværfterne idømt som straf, og der opstod saaledes allerede før lovbogens 

 ikrafttræden en slags strafanstalter, knyttede til en af disse indretninger (f. ex. Bremer- 

 holm i Kjøbenhavn). 



Lovbogen anvendte forøvrigt meget sparsomt fæstningsarbeide som straf; og det var 

 først i løbet af det i8de aarhundrede, navnlig efter forordningerne af 19de P^ebruar 

 1734 og 27de November 1739, at der i flere norske fæstninger blev indrettet 

 „slaverier" til udholdelse af de strængere frihedsstrafîe for mænd. — De gamle tvangs- 

 arbeidsanstalters oprindelse og deres udvikling til strafarbeidsanstalter har vi tidligere 

 omtalt. 



2 Udtrykket „Arrestlokaler" antages at omfatte baade raadstuearrester og tinglagsarrester. 



