176 PAUL WINGE. M.-N. KL 



tragtes som et alment eie, og den kan være saa speciel, at den kun inde- 

 haves af nogle faa eller maaske endog kun af en enkelt. 



Forelægges der f. ex. et vidne et brev, og der spørges, om det kjender 

 haandskriften, da er det klart, at vidnets forklaring har krav paa større tro- 

 værdighed, naar det selv er flink til at skrive, end naar det slet ikke, eller 

 kun meget daarligt, forstaar denne kunst. Færdighed i at skrive er imid- 

 lertid i vort land saa almindelig, at de alier fleste vidner under almindelige 

 omstændigheder vil staa til troende, naar de siger, at de med bestemthed 

 kan gjenkjende en fremlagt haandskrift. Denne færdighed forlener derfor 

 ikke vidnet med nogen særegen egenskab. 



Tænker man sig imidlertid, at det spørgsmaal, der forelægges vidnet, 

 forudsætter kundskaber og indsigt, som kun indehaves af faa (af hvilke 

 maaske kun en enkelt kan tilveiebringes), da kan man ikke som vidne bruge 

 hvilkensomhelst af de kanske talrige iagttagere, men alene en enkelt af 

 dem; thi det er netop den omstændighed, at han er i besiddelse af denne 

 særlige indsigt, som gjør hans vidneprov troværdigt. 



Et \-idne, hvis pro\-s tro\-ærdighed beror paa, at det er i 

 besiddelse af \-isse faglige indsigter, er et sagkyndigt 

 \- i d n e . 



Lad os for 3'derligere at bel3'se det heromhandlede forhold tage føl- 

 gende exempel : 



Der er bortstjaalet et maleri fra en kunstsamling ; og et maleri, som for- 

 modes at være det stjaalne, er anholdt hos en pantelaaner. Sigtede paa- 

 staar, at det anholdte, der er fremlagt i retten, er en ham lovlig tilhørende 

 kopi og saaledes ikke den stjaalne original. Blandt vidnerne er en kunstner, 

 der fra samlingen kjender det stjaalne. Det anholdte forelægges for ham, 

 og han erklærer derefter, at dette virkelig er det fra samlingen bortkomne 

 og ikke kan være nogen kopi. Det er klart nok, at dette vidneudsagn kun 

 har værdi, fordi det fremkommer fra dette specielle vidne; var det samme 

 udsagn fremkommet fra et af de andre vidner, som ikke havde nogen sag- 

 kundskab paa det heromhandlede omraade, vilde det derimod have været 

 ganske værdiløst. 



Saavel de almindelige som det sagkyndige vidnes opgave er altsaa at 

 tilveiebringe bevismateriale ved at meddele, hvad det med sine 

 sanser har opfattet eller erfaret; forskjellen er kun den, at det sagkyndige 

 vidne er i besiddelse af en særlig indsigt, der sætter ham istand til at gjøre 

 iagttagelser og samle erfaringer, som det almindelige vidne ikke formaar at 



