1915- ^<^- 1- OM DEN JUDICIELLE OBSERVATION. 



udføre eller erhverve, og at det netop er denne hans indsigt, som gjør hans 



vidneprov troværdigt^. 



Der er imidlertid ikke i alle tilfælde nok. at det nodvendige bevis 

 materiale til veieb ringes ; dette maa nemlig ofte underkastes en be 

 handling, førend det kan n^-ttiggjores, og denne behandlig kan 

 mange tilfælde ikke dommeren selv besorge, fordi han mangler visse kund 

 skaber og indsigter, som udkræves dertil. Den menneskelige viden er jo i 

 vor tid saa omfattende, og de forhold, som paakræver dommerens indgriben, 

 saa mangeartede, at de: er umuligt at forlange, at han skal have kund- 

 skaber og indsigt i mere end en ringe del af dette kolossale omraade. 



For i det givne tilfælde at erstatte dommeren hans manglende indsigt 

 har man givet ham adgang til at söge undervisning hos personer, som an- 

 tages at have det fornødne kjendskab til de omspurgte forhold. 



Disse domstolens lærere er de sagkyndige. 



Vi maa dog skarpt fremhæve, at vi i denne sammenhæng har brugt 

 ordet »lærer« i en betydning, som ikke er den almindeligst anvendte. Vi 

 har nemlig ben3'ttet dette ord som betegnelse for enhver, der meddeler en 

 anden en kundskab eller indøver hos ham en færdighed, som den anden 

 (eleven) ikke tidligere besidder. Sædvanlig\-is tages imidlertid ordet -lærer« 

 i en sne\Tere betydning, nemlig kun som betegnelse for en person, der 

 meddeler en anden undervisning om et generelt emne eller indover en 

 vis for et bestemt arbeide nødvendig færdighed, i begge tilfælde med det 

 formaal, at eleven for eftertiden skal bevare kundskaben eller færdigheden 

 og gjøre sig den anvendelig i senere indtræffende tilfælde. Det forelig- 

 gende konkrete tilfælde skal alene tjene som exempel til klargjorelse af 

 det omspurgte generelle forhold. 



^ QvAM paralleliserer forskjellen mellem et almindeligt og et sagkyndigt vidne med for- 

 skjellen mellem et vidne med svagt og et med skarpt syn. ,Den ene er ved sit Syns 

 Skarphed, den anden ved sin Sagkj-ndighed sat istand til at gjøre flere Iagttagelser og 

 derved at kunne levere et fyldigere Be\-ismateriale.' iDen norske Strafleproceslov med 

 Kommentar s. 227 t. 



Denne analogi finder vi lidet træffende. Indtil det modsatte er godtgjort, maa nemlig 

 retten gaa ud fra, at et vidne har almindeligt syn mormal sj-nsstyrke. sj-nsfelt og farve- 

 sansi, og at det har opovet dette sit syn, saaledes som det er hensigtsmæssigt og al- 

 mindelig krævet for de livsvilkaar, under hvilke det lever; med andre ord, at det har 

 et godt syn. Det at have godt sjTi er en af betingelserne for en ^arp opfatning, 

 hvilket, som ovenfor nævnt, er en egenskab, der forlener vidnet med troværdighed og 

 forsaavidt altsaa har samme virkning som en særlig indsigt : men det at have et godt 

 syn er dog en fuldkommenhed af en helt anden art end faglig indsigt; og det er netop 

 denne særlige art af fuldkommenhed, som efter vor opfatning er det karakteristiske for 

 et sagkyndigt \-idne. 



Etter QvAMs definition bliver altsaa dette begreb noget mere omfattende end elter 

 vor. 

 Vid.-Selsk. Skrifter. I. M.-X. Kl. 1915. No. i. 15 



