i8o PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



udføre granskningen, men der kan dog tænkes tilfælde, hvor det vilde være 

 forbundet med praktiske vanskeligheder for retten at udføre dette, og at 

 den derfor vilde vælge at lade granskningen udføre af en sagkyndig for der- 

 paa af denne at lade sig belære om dens resultat og følgeslutninger. 



Da den sagkyndiges opgave væsentlig er den at oplyse det indbyrdes 

 forhold mellem en række kjendsgjerninger, derimod ikke saa meget at frem- 

 drage en enkelt saadan, maa han gives en anden stilling i rettergangen 

 end vidnerne. 



Alle moderne proceslove har derfor ogsaa givet særegne og i det 

 væsentlige overensstemmende regler for de sagkyndiges rettigheder og 

 pligter, og hvorledes dette i vor ret er ordnet, skal vi nedenfor kortelig 

 omhandle. 



Forskjellen mellem vidner og sagkyndige ligger altsaa i deres forskjel- 

 lige processuelle stilling eller med andre ord i deres forskjellige retslige 

 pligter og rettigheder. 



Sagkyndighedsvæsenet er et retsinstitut, som i rettergangen indtager 

 en stilling mellem vidnet og dommeren. Nogle retssystemer stiller den 

 sagkyndige nærmest sammen med vidnerne, andre opfatter ham som en 

 slags medhjælper for dommeren og stiller ham saaledes nærmest sammen 

 med denne. Efter dette system indtager altsaa den sagkyndige en stilling, 

 som nærmer sig til skjønsmandens '. 



Efterat vi nu har forsøgt at give en almindelig begrebsmæssig ud- 

 vikling af de sagkyndiges stilling i rettergangen (specielt straffeprocessen) 

 uden at tage hensyn til nogen bestemt proceslov, skal vi gaa over til 

 kortelig at omtale de modifikationer, som maa gjøres, naar vi skal trække 

 grænserne mellem vidner og sagkyndige, saaledes som disse er satte i den 

 norske straffeproceslov. 



Vor straffeproceslov kjender ikke (saaledes som for exempel 

 den tyske) sagkyn dige vidner som et eget retsmiddel og mangler 

 derfor ogsaa bestemmelser om saadanne vidners stilling i rettergangen eller 

 om forskjellen mellem deres og de sagkyndiges rettigheder og pligter^. 



1 Om forskjellen mellem sagkyndigt responsum og skjøn se side ii. 



- I sin ovencit. „Handbuch des Strafprocesses" hævder Glaser (B. I s. 687), at forskjellen 

 mellem sagkyndige vidner og sagkj-ndige beslaar deri, at de første meddeler, hvad de 

 tilfældigvis har iagttaget, medens de sidste forklarer sig om de iagttagelser, som de i 

 sagens anledning er bemyndiget til at foretage. En læge, der beretter om tilstanden 

 under en patients sidste S3'gdom, er altsaa sagkyndigt vidne, hvis patienten døde, for 

 sagen var reist, og det følgelig kun var som læge, han gjorde sine iagttagelser. Sag- 

 kyndig er han derimod, dersom han iagttog patienten, efterat sagen var reist, og han 

 havde i'etslig bemyndigelse til at udføre undersøgelsen. Se forøvrigt samme verk B. I 

 s. 670 — 736. 



