l82 PAUL WINGE, M.-N. Kl. 



Hagerup synes senere i nogen grad at have modificeret det stand- 

 punkt, som hævdes i det ovenciterede verk af ham og Getz. Han defi- 

 nerer nemhg i sine »Forelæsninger over den norske Straffeproceslov« iste 

 udgave^ forskjellen mellem vidner og sagkyndige saaledes: -Enhver der 

 udtaler sig om resultatet af en af ham foretagen sagkyndig gransk- 

 ning-, bliver at bedømme efter de for sagkyndige, ikke for vidner, gjæl- 

 dende regler« ^. 



Efter dette skulde altsaa den afgjørende forskjel mellem vidne og sag- 

 kyndig efter vor straffeproceslov være den, at den sidstnævnte foretager 

 sagkyndig granskning. 



Salomonsen udtaler i umiddelbar tilslutning til det ovenciterede sted 

 følgende: »Mest praktisk har det her omhandlede spørsmaal vist sig at være 

 likeoverfor læger. Lægen har f eks. behandlet den fornærmede i privat 

 praksis og fremkaldes nu i retten for at forklare sig om det tilføiede saar. 

 Han er da forpligtet til som vidne at gi en uttommende beskrivelse av 

 dette og av patientens tilstand i det hele, og dette gjælder ogsaa forsaavidt 

 hans kjendskab grunder sig paa medicinske kundskaper og specielle under- 

 søkeiser. Har han f eks. med et særlig instrument sonderet saaret for at 

 faa klarhet over dets dybde, er han forpligtet til som vidne at meddele det 

 resultat, han i saa henseende kom til. Tvilsomt kan det heller ikke være, 

 at han som vidne maa forklare sig om uttalelser, som han selv er frem- 

 kommet med til den saaredes siegt eller andre, f eks. at han ansaa saaret 

 for livsfarlig, at det maatte være tilføiet med kniv, at denne maatte være 

 ført med stor kraft o. s. v. Og han maa ogsaa være forpligtet til, saavidt 

 han erindrer det, at meddele hvorpaa han dengang grundet disse ut- 

 talelser. Ganske det samme maa formentlig gjælde, om lægen ikke har frem- 

 kommet med nogen uttalelse, men blot selv har dannet sig en formening. 

 Ogsaa dette er et forbiganget faktum, og den omstændighet, at formeningen 

 kun har betydning, fordi vidnet har medicinske kundskaper, gjør ingen 

 forskjel. Lægen staar her ganske i samme stilling som den skipper, der 

 forklarer sig om et forlis, han fra land har iagttat. Idet han uttaler sig 

 om de manøvrer, han iagttok, maa han ogsaa være forpligtet til at omtale, 

 at han dengang opgjorde sig den mening, at den og den manøvre var feil- 

 agtig og rimeligvis har foraarsaket forliset. Gaar man derimot videre og 

 vil ha lægen til nu i anledning af sak en ^ at trække slutninger og op- 

 gjøre sig meninger, da kan han nægte dette og begjære sig i tilfælde be- 



^ Side 362, 



- Udhævet af Hagerup. 



^ Denne opfatning fastholdes i 2den udgave. B. I (1904) s. 409. 



* Udhævet af Salomonsen. 



