l88 PAUL WINGE, M,-N. Kl. 



faglig kyndighed i det omhandlede emne. Nemo ultra posse obligatur. 

 Heller ikke kan man efter vort skjøn uden at krænke høiværdige ethiske 

 fordringer kræve, at nogen skal fungere som sagkyndig, naar han ikke 

 føler sig istand til med objektivitet og ro at udføre sine undersøgelser og 

 afgive sin erklæring, fordi personlige følelser og interesser i for høi grad 

 har indflydelse paa hans sind. (Jfr. §§ 68 og 193). 



Salomonsen er ikke helt enig i denne vor opfatning, idet han udtaler 

 følgende: »Er det paa den anden side paa det rene, at det gjælder et 

 spørsmaal, hvor særlig kyndighet er paakrævet, kan ikke den som op- 

 nævnes, undslaa sig for at fungere under paaberaabelse av, at han ikke 

 er i besiddelse af saadan kyndighet. Han maa i tilfælde foreta under- 

 søkeiser og besvare spørsmaalene i den utstrækning som han ser sig 

 istand til« ^ Ja vel; men man faar dog indrømme den sagkyndige retten 

 til at bedømme, om han virkelig er istand til at udføre en vederheftig under- 

 søgelse af det foreliggende spørgsmaal. Man kan dog ikke tvinge ham til 

 at drive humbug. 



Da pligten til at fungere som sagk^^ndig har samme omfang som vidne- 

 pligten, specielt forsaavidt angaar § 176, opstaar spørgsmaalet om, hvorvidt 

 § 178 (taushedsretten) ogsaa er gjældende for den læge, der tjenestegjør 

 som sagkyndig. Herpaa maa efter vor opfatning svares, at forsaavidt 

 den sagkyndige for at kunne løse sin opgave er nødt til at aabenbare ham 

 som læge betroede kaldshemmeligheder, da maa han begjære sig fritagen for 

 sit hverv ; men saalænge han optræder som sagkyndig, maa han være 

 ubunden af taushedspligt og kan ikke paaberaabe sig § 178. 



Retten afgjør, om en person skal forklare sig som vidne eller som 

 sagkyndig i den foreliggende sag; men enhver, som skal afhøres i retten, 

 er berettiget til, før han forklarer sig, at faa rettens svar paa spørgsmaal 

 om, hvorvidt dette skal ske som vidne eller som sagkyndig, og i sidste 

 tilfælde maa han kunne forlange at opnævnes. 



Strafteproceslovens § 191 er saalydende: 



,/3tnta(Iet af ©agfçnbige bøx i 9îege(eu uære minbft to. 



S paatrængenbe STitfælbe, etter Ijoor ©pørgémaalet er af minbre i^i9ti9t)eb, 

 eller f)Oor bet öilbe uære forbunbet meb ufortjolbêmœêfig STibsèipilbe og ^efoft^ 

 ning at ffaffe to ©agf^nbige tilftebe, er en (Sagfpnbig titftræffetig." 



Hagerup udtaler herom: »Denne regel har ikke samme betydning, som 

 naar den ældre ret foreskrev, at skjøns- eller synsmænds antal skal være 

 4, nemlig som en formel betingelse for skjønnets retslige gyldighed og der- 

 ved for dets beviskraft. Den er nærmest en ordensregel given for rettens 



1 Salomonsen ovencit. s. 231. 



