194 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



sig umiddelbart til sagkyndige langt mindre end ved at give sigtede en 

 saadan ret. 



Benytter paatalemyndigheden denne adgang og derefter fører den sag- 

 kyndige i retten, maa det vel være det eneste rigtige ogsaa at begjære 

 ham opnævnt, og at retten skulde finde grund til at nægte at efterkomme 

 begjæringen, er dog lidet antageligt. Opnævnelsen indeholder en anerkjen- 

 delse af den sagkyndiges autoritet, og at blande økonomiske hensyn, som 

 til og med er uden al betydenhed, ind i det heromhandlede store princip- 

 spørgsmaal, finder vi lidet passende. 



Sigtede har imidlertid i loven faaet en ret til at føre sagkyndige for 

 egen regning, men disse sagkyndige er ogsaa stillede i en særstilling, som 

 kan begrunde, at retten ikke i ethvert tilfælde vil opnævne dem. 



Bestemmelsen i sidste led af § 207 staar i virkeligheden i strid med 

 sagkyndighedsvæsenets idé, og er nærmest at anse som et efter vor mening 

 lidet heldigt forsøg paa at løse det meget vanskelige spørgsmaal om ord- 

 ningen af sigtedes indflydelse paa det sagkyndige responsum. 



Allerede det her anførte tvinger os, efter vor opfatning, til at fortolke 

 det her behandlede lovsted strengt efter dets ordlyd, altsaa ikke indrømme 

 det større omraade end fastsat ved dets udtrykkelige ord; og vor lov 

 taler kun om ikke-opnæ\'nte sagkyndige som tillidsmænd 

 valgte af sigted e. 



Hertil kommer ogsaa andre hensyn, som virker i samme retning. 



Ganske vist kan det tænkes, at den sagkyndige ikke behøver at fore- 

 tage granskning, og vi har ovenfor som exempel nævnt et saadant tilfælde; 

 men der handles dog her kun om en yderst sjelden forekommende und- 

 tagelse, og naar denne indtræffer, kan der vel neppe tænkes nogen rimelig 

 grund for retten til at nægte opnævnelse. Men skal sagk3mdig granskning 

 foretages, vil det som regel være yderst uheldigt, hvis ikke de sagkyndige 

 allerede fra første stund arbeider sammen — saa ligger ialtfald sagen an 

 paa det omraade af den sagkyndige praxis, hvor nærværende forfatter er 

 kjendt. 



Et saadant samarbeide forudsætter imidlertid ikke blot, at vedkommende 

 sagkyndige er ligemænd, men ogsaa, at de staar lige frit overfor parterne 

 og domstolen; den ene sagkyndige bør ikke fristes til at tro, at hans op- 

 gave særlig er at varetage den ene parts interesse og derved forlede sin 

 kollega til specielt at tage sig af den anden parts. 



De sagkyndige kan selvfølgelig blive uenige, og de er isaafald ubetinget 

 forpligtede til at fremlægge denne uenighed og dens grunde for retten; 

 men dette maa ske paa en videnskabelig objektiv niaade, de sagkyndige 

 maa ikke procedere med hinanden. 



