196 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



af sine medlemmer, er et skridt, som formentlig kraftigt vil fremme ud- 

 viklingen henimod den institutionelle sagkyndighed. For den retsmedicinske 

 sagkyndigheds vedkommende er denne udvikling betydelig støttet ved 

 aabningen af sindssygeas3'lerne som judicielle observationssteder (§ 210). 



Kompetencebegrænsningen af den primære retsmedicinske sagkyndig- 

 hed og maaske end mere oprettelsen af den retsmedicinske kommission vil 

 efter vor opfatning saaatsige med naturnødvendighed maatte føre til op- 

 rettelsen af retsmedicinske stationer- og i og med autorisationen af saa- 

 danne har vi jo institutionel sagkyndighed paa det retsmedicinske om- 

 raade. 



Institutet med faste sagkyndige er indført i vor ret ved strpl. § 192, 

 der er saalydende: 



„^oor Saghjnbige for üi^ofe 2trter 3^ilfælbe er faft beffiffebe, tjenftgjør 

 biiofe, mebminbre færegne Dmftænbigl)eber er ti( .^inber berfor etter gjør bet 

 utilraabeligt. 



gorøDrigt bør Sûgfçnbige foutritbJuil tageê af Sfjønå- og î)îebbomêmanbê= 

 ubüatget (§ 494) etter blanbt bem, ber ifølge offentlig 2lnfættet|e etter fom 9îce-- 

 nng ubøoer en ^ibenffob, ^unft etter ^nanbtering, fom forubfætter fcerlig ^n^ 

 bigljeb i bet, ^t)orpaa bet for ^ilfælbet fommer on. 



3Seb Seftgtigelfe af ^oinber, naonlig oeb ©pørg^5maa( om (Soangcrffab etter 

 gøbfet, bør £oinber tjenftgjøre, naar bette antage-^ tilftræffelig betrijggenbe." 



Det er uden nærmere paavisning klart, at retten ikke kan tillade, at 

 personer, som ikke maa antages at være i besiddelse af fagkundskaber 

 vedkommende de omspurgte forhold, føres som sagkyndige; og der maa 

 derfor haves en vis garanti for vedkommendes faglige indsigt. Retten kan 

 saaledes ikke tillade, at en kvaksalver føres som sagkyndig vedkommende et 

 medicinsk spørgsmaal, men er henvist til at vælge sagkyndige blandt folk 

 med medicinsk autoritet, det vil praktisk talt sige autoriserede læger. 



Et af hovedformaalene for § 192 er at skaffe 3'derligere garanti for, 

 at retten kun belæres af fagkyndige sagkyndige. 



Ved lovens ikrafttræden blev det nødvendigt at faa bragt paa det rene, 

 hvem der var pligtig til at modtage beskikkelse som fast sagkyndig. Paa 

 dette spørgsmaal svaredes, at denne pligt maatte antages at paaligge de 

 embedsmænd, som efter den ældre ret var forpligtede til at foretage faglige 

 undersøgelser og afgive retslige erklæringer. Men disse embedsmænd var 

 kun indehavere af lægeembeder, og man havde ikke udelukkende brug for 

 medicinske fagmænd. Dernæst var deres antal saa ringe, at det ikke en- 

 gang strak til for det retsmedicinske behov. Hvis man skulde have nogen 

 virkelig nytte af institutet med faste sagkyndige, var det derfor tvingende 



