200 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



Angaaende bestemmelserne i § 195 sidste led og § 210 som tilløb til 

 indførelse af institutionel sagkyndighed skal vi paa dette sted indskrænke 

 os til at bemærke følgende: 



Lovgiveren har vel med det i § 195 nævnte sagkyndige kollegium 

 nærmest havt det medicinske fakultet for øie, men efterat dettes pligt til at 

 afgive sagkyndige responsa er overtaget af den retsmedicinske kommission, 

 maa bestemmelsen antages først og fremst at gjælde denne. Der er dog 

 intet til hinder for, — og det er maaske ogsaa allerede skeet — at der 

 under strafferetslige undersøgelser dannes sagkyndige kollegier, selv om de 

 sagkyndiges opgave ikke er af retsmedicinsk art; og de under en straffesag 

 fungerende retsmedicinske sagkyndige har selvfølgelig den omhandlede ad- 

 gang, som gjælder generelt for alle sagkyndige. 



Straffeproceslovens § 210 er af gjennemgribende betydenhed for den 

 retspsykiatriske sagkyndighed, og vi finder det derfor nødvendigt udførlig 

 at gjennemgaa denne lovbestemmelse. Dette vil formentlig bedst ske ved 

 paa samme sted og i sammenhæng at fortolke hele paragrafen, og vi finder 

 det mest passende at indtage denne fortolkning under vor redegjørelse for 

 spørgsmaalet om stedet for den judicielle observation. 



Før vi afslutter vor gjennemgaaelse af den norske straffeproceslovs 

 ordning af sagkyndighedsvæsenet, vil vi imidlertid kortelig redegjøre for 

 forholdet mellem dette paa den ene og sigtede og vidner paa den 

 anden side. 



Det danske verbum -sigte« betyder: »beskylde en person for noget« 

 eller: »lægge nogen en vis gjerning tillast«. Teknisk bruges det allerede 

 i lovbogen (N. L. 6 — 6 — 15) i betydningen: »beskylde nogen for at have 

 forøvet en forbrydelse« ^. 



Den norske straffeproceslov giver ingen exakt definition af det tekniske 

 ordbegreb »Sigtelse«, m.en i § 97 udtaler den sig om, hvem der er at anse 

 som »sistet«. 



„Sigte" (norsk sekta) er en sekundær afledning af „sag" (n. norsk sak, g. norsk sok, gotisk 

 sakjô), hvis grundbetydning er: strid, trætte, og videre afledet: retsstrid, proces. Senere 

 er betydningen overført til tvistens eller processens gjenstand. 



Ved videregaaende udvikling har ordet erholdt betydningen: „haandgribelig gjenstand"; 

 jfr. betydningsudviklingen af det germanske ord „ting" (g. norsk {ling, tysk ding) og det 

 latinske „causa", af „cudo", slaar. Af substantivet er dannet det angelsachsiske verbum 

 „sacan" : gjøre retsligt krav paa, og det norske „saka" klage, beklage, hvoraf videre 

 afledet adjektivet „sekt" : strafskyldig, og verbet „sekja" : faa en erklæret strafskyldig. 

 „Sag" er stammebeslægtet med „søge" (norsk søkja). Jfr. søgsmaal, ransage (hvorom 

 mere nedenfor) o. s. v. 



