PAUL WINGE. M.-N. Ki. 



som er mistænkt for en forbrydelse^ der kan medføre høiere straf end bod, 

 endog uden vedkommendes samtykke (§ 223). Derimod indeholder 

 loven ingen bestemmelse, som giver adgang til mod en mistænkts 

 \'ilje at lade ham undergixe medicinsk undersøgelse. 



Ikke destomindre har flere forfattere ^ som følge af en uklar forestilling 

 om, hvad en saadan undersøgelse egentlig er, i adgangen til mod hans 

 vilje at foretage ransagning af en mistænkt person troet at finde beføielse 

 til at tvinge ham til at lade sig underkaste medicinsk undersøgelse-. 



Selvfølgelig kan ingen sigtes, før han er mistænkt, og med mistanken 

 bortfalder sigtelsen. Paa grundlag af dette ræsonnement har man opstillet 

 den lære, at enhver, der er sigtet for en forbrydelse^, som kan med- 

 føre høiere straf end bod, ved retskjendelse kan tvinges til at lade sig under- 

 give medicinsk undersøgelse. 



Det heromhandlede spørgsmaal har formentlig aldrig fremkaldt nogen 

 norsk høiesteretsafgjørelse "• ; men man kan henvise til en lang aarrækkes 

 praxis til fordel for den lære, at sigtede (og som vi senere skal omhandle, 

 ogsaa vidner) efter retsbeslutning er pligtig at lade sig undersøge, og 

 tvungen lægeundersøgelse foregaar ogsaa meget hyppigt. Vore retslærde 

 hævder ogsaa lovligheden af denne praxis"'. \'i antager derimod, at denne 

 lære og praxis er uholdbar. 



For det første vilde det efter vor mening stride mod anklageprocessens 

 idé at tvinge sigtede til ved hjælp af sin legemstilstand at skafte fældende 

 bevis mod sig selv. Det er nemlig efter dette s^ystem paatalemyndighedens 



for madv^arer. At inspicere en persons nøgne legeme er i mange tilfælde en syns- 

 forretning, som nærmest er at opfatte som en slags ransagning. At paavise ar eller 

 tatoveringer paa huden er i sit væsen det samme som at tage fingeraftryk eller Ber- 

 tillonske maal. Det er en signalementsforretning, ingen medicinsk undersøgelse. Lige- 

 saavist som en sigtet maa finde sig i at møde utilsløret i retten, ligesaavist faar han 

 taale, at andre dele af hans legeme blottes. Man har i det hele taget ligesaa ofte 

 behov for at foretage ransagning af en person som af et hus, og at skafte sig et 

 ordentligt signalement er ligesaa nødvendigt. 



1 Salomonsen, der hævder retten til at fremtvinge medicinsk undersøgelse, tager dog 

 afstand fra sammenblandingen mellem en saadan undersøgelse og ransagning. 



2 Den medicinske undersøgelse er ingen ransagning, men en fagkyndig granskning, der 

 har til opgave at undersøge, om der hos vedkommende forefindes sygdomssymptomer 

 eller mærker etter saadanne, og i bekræftende tilfælde at konstatere disse og deres 

 sammenhæng med en omspurgt sygdom eller legemsfeil samt eventuelt deres betydenhed 

 for det forhold, som det er den retslige undersøgelses formaal at opklare og bedømme. 



3 Her brugt i modsætning til forseelse. 



4 Sorenskriveren i Steigen eragtede 25de Nov. 1901, at der ikke var adgang til at under- 

 give en sigtet lægeundersøgelse mod hans vilje. Paatalemyndigheden erklærede kjære- 

 maal; men Høiesterets kjæremaalsudvalg afviste under 25de Januar 1902 anken, fordi 

 strprl. § 409 om meddelelse til modparten ikke var iagttaget. Se Norsk Rets- 

 tidende 1902 s. 357. 



^ Se S.\LOMONSEN ovencit. s. 215 f. og 297 f. 



