1915- ^C>- I- OM DEN JLDICIELLE OBSERVATION". 20; 



delse. som ikke behøver at være alvorligere, end at den kan sones med 

 mildeste fængselsstraf. En mistænkt kan imidlertid ogsaa afhøres som vidne, 

 og loven aabner saaledes adgang til tvungen ransagning af en person, som 

 ikke har partsrettigheder. Hvis nu adgangen til ransagning ogsaa inde- 

 bærer beføielse til at iværksætte t\ungen medicinsk undersøgelse, foreligger 

 der altsaa ret til at tvinge en person, der savner partsrettigheder, til at 

 finde sig i en saadan undersøgelse. 



Paa et trin af sagen, hvor der endnu ikke foreligger stærk nok mis- 

 tanke mod en bestemt person til at sigte ham — ialtfald ikke uden hans 

 egen begjæring — , vil der vel som regel ikke være opnævnt nogen sag- 

 kyndig, og allerede dette forhold vil lettelig skabe en situation, vel skikket 

 til at kaste l\-s over hele det heromhandlede problem. 



Selv om en tænksom og habil læge skulde finde det forenligt med sin 

 kaldspligt at foretage en saadan undersøgelse uden først at kjende den lov, 

 der hjemler dens iværksættelse, eller i modsat fald at have seet den høieste 

 appel instants's afgjorelse for dens lovlighed, maatte han ialtfald være moralsk 

 forpligtet til at begiære sig opnævnt som sagkyndig, før han skrider til 

 undersøgelsen ; og en saadan opnævnelse vil atter forpligte ham til at fore- 

 tage sagkyndig granskning med alle de følger for den undersøgte, som 

 denne vil kunne medføre. Denne tvangsforholdsregel skulde mistænkte 

 være pligtig til at taale, uagtet man ikke kan paavise ham det lo\-sted, som 

 ut\nlsomt hjemler forholdsregelen — og det endog om mistanken ikke er 

 stærkere, end at man finder at maatte undlade sigtelse! 



\'i føres ved disse betragtninger lige ind paa det store spørgsmaal om, 

 hvor\idt der er, eller bør være, adgang til at tvinge et vidne til at under- 

 kaste sig medicinsk undersøgelse. 



Den del af dette store problem, som særlig interesserer os, er natur- 

 ligvis spørgsmaalet om adgangen til at underkaste vidner psykiatrisk obser- 

 vation, og det er derfor denne side af problemet, som vi finder særlig at 

 maatte omhandle. 



Efterat usikkerheden, ja farligheden af vidnebeviset efterhaanden er 

 bleven almindelig anerkjendt inden fagkredse, har der reist sig et stadig 

 stærkere krav paa betryggelse ikke blot mod uvederheftige og falske vidne- 

 prov. men ogsaa — og end mere " — mod vidner, der paa grund af sinds- 

 lidelser og de deraf følgende forstyrrelser af sanseopfatningen, erindrings- 

 forfalskninger, pathologiske affekter. vrangforestiUing m. m. ikke er istand 

 til at bedømme sin sanseopfatning eller erfaring saavidt objektivt rigtigt, at 

 deres forklaring bor tillægges nogen beviskraft. Efterat dommerstanden 

 forst er bleven opmærksom paa denne høivigtige sag, vil vel de fleste erfarne 

 dommere kunne gjenkalde i sin erindring tilfælde, hvor farerne ved vidne- 



