206 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



beviset med større eller mindre styrke gjorde sig gjældende, og lignende 

 erfaringer har naturligvis ogsaa de praktiserende retspsykiatriske sagkyndige. 

 Nærværende forfatter har fra sin stilling som saadan levende erindring om 

 et graverende tilfælde, som heldigvis endte med frifindelse i lagmandsretten, 

 og han har flere gange afgivet sagkyndig udtalelse om vidners troværdighed^. 



Erfaringer om vidnebevisets svaghed ledede for nogle aar siden i 

 Holland til, at der blev foretaget psykiatrisk observation af en række vid- 

 ner^, som havde afgivet vidneforklaring under en straffesag og derved be- 

 virket en formentlig urigtig straftældelse. 



Straffeprocessen kan naturligvis ikke opgive vidnebeviset, og jo større 

 vægt man lægger paa dette, desto stærkere vil man ogsaa betone kravet 

 paa, at staten faar den videst mulige adgang til at benytte det; men i og 

 med opfyldelsen af dette krav maa det ogsaa forlanges, at staten faar midler 

 ihænde, ved hvis hjælp den virksomt kan kontrollere vidnebeviset, og saa- 

 danne midler — siger man ikke uden nogen ret — kan ikke skaftes uden 

 at aabne adgang til psykiatrisk observation af vidner. 



Paa grundlag af dette ræsonnement stiller man forlangende om, at 

 vidnepligten ikke skal indskrænkes til forpligtelsen til at afgive forklaring 

 for retten, men udvides til at omfatte ogsaa forpligtelsen til at stille sin 

 person til raadighed for medicinsk undersøgelse for derigjennem at skafte 

 et reelt bevismiddel; og af denne sidste forpligtelse udledes saa, konsekvent 

 nok, pligten til at lade sig underkaste psykiatrisk observation. 



Formentlig er det de flestes mening, at pligten til at lade sig under- 

 søge skal være betinget af, at der foreligger en retsbeslutning, og at ad- 

 gangen til at fatte en saadan skal være begrænset paa samme maade som 

 fastsat for ransagning af mistænkte. 



Salomonsen anfører til støtte for det heromhandlede krav bl. a. føl- 

 gende^: »Ingen vil saaledes bestride, at et vidne er pligtig til at la sig 

 konfrontere med andre personer til bedømmelse af likhet eller ulikhet. Men 

 i virkeligheten er der jo blot en gradsforskjeH mellem dette tilfælde og 

 de tilfælde, hvor undersøkelsen gjælder den del av legemet, som pleier at 

 dækkes av klær, eller hvor der trænges sakkyndighet for at foreta gransk- 

 ningen. Og at opstille ganske motsatte regler for tilfælde, som efter sit 

 væsen er ensartede, er i og for sig ikke rimelig. 



1 Se om saadanne tilfælde Den retsmedicinske kommissions aarsberetninger for 1910 



s. 71 f. og 1 913 s. 428 f. 

 - Se Erp Taalman Kip: „Ein Novum im Strafreciit", oversat paa dansk af O. Haak i 



„Nordisk tidsskrift for fængselsvæsen" 1912. 

 3 Ovencit. s. 215. 

 ^ Udhævet af Salomonsen. 



