2o8 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



lange aarrækkers praksis, idet der visselig i mangfoldige tilfælde ikke en- 

 gang har været reist spørsmaal om vedkommendes villighet eller ikke-vil- 

 lighet.« 



Efterat Salomonsen har redegjort for sin opfatning af forholdet mellem 

 den heromhandlede pligt og vidnepligten samt for spørgsmaalet om fri- 

 tagelsesgrundene og om tvangsmidlerne til deres gjennemførelse, fortsætter 

 han: »Med hensyn til pligten er det likegyldig enten undersøkelsen finder 

 sted for at skaffe et selvstændig bevis, eller den sker for at kontrollere 

 eller bidra til belysning av et vidnes forklaring. Et vidne er saaledes 

 pligtig til at la sit syn undersøke av en læge - — derimot ikke til i den 

 anledning at begi sig hen til lægen, ialfald hvis dette er forbundet med 

 noget nævneværdig besvær — og er ogsaa pligtig til at la sig 

 legemlig undersøke til bedømmelse av dets mentale tilstand. 

 Nogen forføining i likhet med den i § 210 omhandlede er der 

 dog ikke adgang til at træffe mot vedkommende i den anled- 

 ning^.« 



Vi er helt uenige i den af Salomonsen hævdede fortolkning af loven, 

 forsaavidt angaar det heromhandlede punkt. 



Flere af de grunde, som taler afgjørende imod at antage, at loven har 

 aabnet adgang til tvungen undersøgelse af sigtede, taler med ligesaa stor, 

 og tildels endnu større styrke mod at fortolke loven til gunst for tvungen 

 medicinsk undersøgelse af vidner.. 



Hertil slutter sig en række andre grunde, som efter vor opfatning om 

 muligt i endnu hoiere grad taler imod at anerkjende adgangen til at fore- 

 tage tvungen medicinsk undersøgelse af vidner. 



Vidnepligten er ganske vist en særdeles vigtig borgerpligt, og rets- 

 sikkerheden vilde neppe taale en for stærk begrænsning af den; men den 

 er ikke overværdig over alle andre samfundspligter, og endnu mindre staar 

 den i ethisk henseende over alle andre moralbud. Vidnepligten maa af- 

 veies mod andre pligter, og i erkjendelsen af denne pligts relativitet og be- 

 grænsning har straffeprocesloven i §§ 176 — 180 givet bestemmelser, hvis 

 hensigt er at værne vigtige interesser mod nogle af vidnepligtens farer. 



Loven søger at beskytte vidnet mod følgerne af en blottelse, og i 

 §177 fritager den endog for at besvare spørgsmaal, hvis besvarelse kan 

 forudsættes at ville udsætte vidnet selv eller nogen af deres nærmeste for 

 straf eller tab af borgerlig agtelse. 



Loven værner om visse tillidsforhold og blandt disse om forholdet 

 mellem patient og læge, hvorfor den sætter meget strenge betingelser for 



' Udhævet her. 



