1915- ^O- I- ^^^ ^^^ JUDICIELLE OBSERVATION. 209 



adgangen til at gjere noget saadant forhold til gjenstand for vidneafhørelse. 

 Alligevel skulde den samme lov forpligte et vidne til at underkaste si»^ en 

 medicinsk undersøgelse, som vilde kunne gjere hele hemmeligholdelsen af 

 lægebetroelsen ganske værdilos og maaske desuden have flere endnu værre 

 blottelser tilfølge! Salomonsens exempel om voldtægtsforbrj-delsen fore- 

 kommer os lidet heldigt valgt. Hans ræsonnement kan med stjrke anføres 

 til fordel for den opfatning, at man begik en feil, dengang man gjorde 

 denne forbrj-delse til gjenstand for ubetinget offentlig paatale; men hvis 

 man mener, at dette var rigtigt, — hvad nær\ærende forfatter ikke gjør — da 

 kan dette skridt ikke medføre nogen anden konsekvents end en bestem- 

 melse om, at den, som formodes at have været gjenstand for voldtægt, til- 

 pligtes at lade sig underkaste den medicinske undersøgelse, som maatte 

 findes nødvendig for at paavise mærker efter denne forbrydelse. At bruo^e 

 den omstændighed, at voldtægtsforbrydelsen hos os er gjort til gjenstand for 

 ubetinget offentlig paatale, som et argument for at give vidnepb'gten et 

 omfang, der paa det alvorligste vilde krænke de hellige interesser, som 

 §§ 76 — 78 har villet værne — det forekommer os ganske urimeligt. Særlio^ 

 træder urimeligheden af dette argument skarpt frem, naar det samtidigt maa 

 indrømmes, at loven heller ikke efter indførelsen af den ubetino"ede 

 offentlige paatale i voldtægtssager indeholder nogensomhelst bestemmelse, 

 som tilpligter vedkommende at lade sit legeme undersøge. 



At paalægge vidnet en pligt til at finde sig i en legemlig undersøgelse 

 vilde efter vor opfatning overskride grænserne for forsvarlig lovgivning og 

 saa langt fra st\Tke, at det tvertimod vilde svække vidneinstitutet. 



Et i ethisk henseende endnu mere uforsvarligt og i sine konsekventser 

 baade for vidneinstitutet og andre samfundspligter farligere skridt vilde det 

 være at aabne adgang til judiciel obser\ation af et vidne; og en saadan 

 forholdsregel savner ikke blot enhver støtte i straffeprocesloven, men vilde 

 ogsaa staa i aabenbar strid med anden gjældende norsk lov af ligesaa høi 

 værdi som denne. 



Den af Salomonsen opstillede begrænsning, der gaar ud paa, at obser- 

 vationen ikke maa foranledige frihedsberøvelse, vil efter vor mening ikke 

 forbedre sagen og er desuden i og tor sig ganske irrationel. For det 

 forste savner den nemlig al hjemmel i vor obser\ationsret, og for det 

 andet vilde den i de aller fleste tilfælde — og rimelig\-is i næsten alle dem, 

 hvor den kunde have betydenhed for retssagens oplysning — umuliggjore 

 observationen. 



\"\ har ovenfor udviklet, at det er en sindssN'geretslig hovedsætning, 

 at sporgsmaalet om, hvor\idt en person er sindssyg, ene og alene maa 

 reises, naar det er nødvendigt for ob5er\andens eget vel eller for at hindre 



Vid.-Selsk. Skrifter. L M.-N. KL 1915. N'o. i. 14 



