2IO PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



ham i at forstyrre den offentlige orden og sikkerhed; i begge tilfælde er 

 altsaa foranledningen den, at hensynet til behandlingen af angjæld ende 

 selv gjør det paakrævet at faa sindssygespørgsmaalet besvaret^; men den 

 interesse, som knytter sig til observation af et vidne, er ikke at faa bragt 

 paa det rene, hvorledes dette skal psykiatrisk behandles, men om hvilken 

 vægt der skal lægges paa dets udsagn, naar der spørges om, hvorledes 

 en tredjemand skal behandles. 



Grunden til, at en speciel psykiatrisk observationsret er nodvendig, er først 

 og fremst den, at det ikke kan tillades nogen at begjære sig selv under- 

 given psykiatrisk observation. Denne maa derfor begjæres af en anden, 

 som er autoriseret til at fremsætte en saadan begjæring, og denne rets- 

 regel er igjen en nødvendig følge af, at den sindssyge som saadan ind- 

 tager en egen retsstilling. 



Da nu den psykiatriske observations endelige afslutning er en rets- 

 psykiatrisk erklæring, der løser spørgsmaalet om, hvorvidt observanden er, 

 eller paa et givet tidspunkt var, sindssyg, vil observationen — hvis den 

 er lovligt rekvireret — kunne lede til, at observanden kommer i den sinds- 

 syges retsstilling. Men saalænge en persons sindssygdom ikke overens- 

 stemmende med gjældende sindssygeret er konstateret, skal han heller ikke 

 paatvinges en psykiatrisk undersøgelse, forinden en af de ovennævnte to 

 betingelser er indtraadt. 



Skulde den omstændighed, at man opfylder sin vidnepligt, lede til tabet 

 af alle de garantier, som beskytter mod unødig psykiatrisk undersøgelse, 

 og endog kunne lede til udstedelse af retsgyldig sindssygeattest for ved- 

 kommende vidne, da maatte man i al morals navn kræve vidnepligten op- 

 hævet og vidnesbyrdet gjort til en helt frivillig sag. 



Har man skjellig grund til at mistænke et vidne for at have afgivet 

 urigtig forklaring, da faar man sigte det for denne forbrydelse; og fore- 

 ligger der tvil om dets sindstilstand, da har man lovlig adgang til at under- 

 give det judiciel observation. 



Den judicielle observation er neppe heller det eneste middel, som kan 

 beskytte mod faren for domfældelse paa grundlag af sindslidende vidners 

 urigtige forklaringer; i ethvert fald raader vi ogsaa over andre midler, som 

 i nogen grad kan formindske denne fare. 



Hvis en erfaren retspsykiater deltager i sagsbehandlingen, vil han som 

 regel snart mærke det, hvis en vidneforklaring skyldes sindslidelse; og 

 isaafald vil han kunne foranledige vidnet nærmere examineret og yder- 



^ Vi har omtalt, at vor ægteskabsret har gjort et brud paa denne regel ; men heraf bør 

 man ikke drage videre konsekventser. 



