IÇIS- ^«^- i- OM DEX JUDICIELLE OBSERYATIOX. 21 1 



ligere oplysninger om dets person indhentede. En saadan undersøgelse 

 vil vistnok i de fleste tilfælde være tilstrækkelig til at bevirke, at ved- 

 kommende vidneforklaring bliver bedømt efter fortjeneste. Selvfølgelig kan 

 man ikke under enhver straffesag have en psykiater tilstede, men naar 

 dommeren forst er opmærksom paa vidnebevisets farer, vil han i nogen 

 grad kunne passe sig; og viser det sig ønskeligt, kan han jo tilkalde en 

 psykiatrisk sagk3ndig. 



Nærværende forfatter har nogen personlig erfaring angaaende denne 

 sag, og den har lært ham, at det sindslidende vidnes udsagn og forhold i 

 retten som regel temmelig snart vækker psykiaterens tA-il om forklaringens 

 paahdelighed ; men han har paa den anden side ogsaa erfaret, at man en 

 sjelden gang kan komme op i vanskeligheder, som ganske vist lettest vilde 

 over\'indes ved judiciel observation. Heldigvis aabner vor ret adgang til 

 ogsaa at greie saadanne vanskeligheder uden at gaa til judiciel vidne- 

 obserxation. \*i skal strax omtale, hvorledes dette kan ske. 



\*i har ovenfor kun beskjæfidget os med spørgsmaalet om straffedom- 

 stolenes adgang til at fremtvinge en medicinsk undersøgelse af et \ndne 

 og intet udtalt om, i hvilken udstrækning en saadan undersøgelse kan 

 iværksættes med vedkommendes samtykke; men ogaaa herom maa der 

 siges nogle ord. 



Enhver har ret til at henvende sig til en læge med anmodning om at 

 blive medicinsk undersøgt, og for denne hans ret er det, saalænge han har 

 sin personlige frihed, ligegjidigt, om han er sigtet, eller allerede har ^for- 

 klaret sig, eller skal forklare sig, som vidne. Fungerer der i straffesagen 

 en læge som sagkyndig, kan vidnet henvende sig til ham som til enhver 

 anden læge, og forholdet mellem dem bliver isaafald som mellem læge og 

 patient i andre tilfælde. Det vil i mange tilfælde være i vidnets — spe- 

 cielt i det fornærmede vidnes — interesse at blive undergivet medicinsk 

 undersøgelse for ved hjælp af denne at skaffe reelt be\-is i en straffesag, 

 og loven lægger det ingen hindring iveien for at konsulere en hvilkensom- 

 helst læge. Hvis en sagkyndig allerede er opnævnt, vil det vel i al- 

 mindelighed være det naturligste, at vidnet konsulerer ham, men \-il det 

 henvende sig til en anden, har det ogsaa ret hertil; og forsaavidt læge- 

 undersøgelsens resultat har interesse for sagsbehandlingen, vil vedkommende 

 læge blive at afhøre lalt efter omstændighedemel enten som vidne eller 

 som sagkyndig. 1 alle tilfælde maa sel\-følgelig vidnet løse vedkommende 

 læge fra hans taushedspligt. De oph'sninger. der er tilveiebragt, kan følge- 

 lig med den undersøgtes samtykke benyttes som be\-ismateriale under 

 straffesagen ; og dette gjælder, ganske uanseet om de forefimdne sxinptomer 

 er af somatisk eller psykisk art. 



