1915- No. I. OM DEN JUDICIELLE OBSERVATION. 215 



Paatalemyndigheden kan nemlig hos os træde tilbage, ogsaa et'terat 

 tiltalebeslutning er udfærdiget; og formaalet for en straffesag er kun at 

 afgjore spergsmaalet om, hvorvidt den sigtede er skyldig til straf — deri- 

 mod aldrig om han er sindssyg — , og hvis der er tvil om hans sk3'ld, 

 skal han ikke straffes, hvad enten denne tvil gjælder den objektive eller 

 subjektive skvld. For begge sider af skyldspergsmaalet maa der først fore- 

 ligge bevis, for sigtede kan domfældes. 



Ingen sigtet har saaledes ifølge vor lov ret til at kræve sin sag fremmet 

 til hovedforhandling, og idet strafteforfølgningen indstilles, ophorer fuldstæn- 

 dig baade paatalemyndighedens og rettens befatning med ham. Der er 

 intet til hinder for, at der paa dette tidspunkt kan foreligge aldeles over- 

 veiende sandsynlighed for, at sigtede er sindssyg og maaske ogsaa farlig; 

 men spørgsmaalet herom kan ikke længer afgjores ved judiciel observation, 

 fordi straffesagen er ophørt og i og med dette ogsaa den judicielle obser- 

 vation stanset. 



Det her udviklede ræsonnement er juridisk rigtigt, men det maa allige- 

 vel ikke drives paa spidsen i den praktiske rettergang; sker dette, gaar det 

 galt. og man kan komme til at betale dyre lærepenge. 



Sagen er nemlig den, at straffeforfølgning og strafteafsoning ingenlunde 

 er isolerede samfundsinteresser. De er tvertimod begge aktionsmidler i 

 kampen mod kriminaliteten, og selv som saadanne har de kun et begrænset 

 værd, idet de alene faar sin fulde virkekraft, naar de benyttes sammen med 

 andre midler. Kriminaliteten er heller ikke noget isoleret samfundsonde, 

 men tvertimod saa nøie sammenvoxet med de øvrige sociale brøst, — 

 blandt hvilke sindslidelserne spiller en hovedrolle — at man overhovedet 

 ikke med mindste haab om fremgang vil kunne bekjæmpe kriminaliteten 

 uden i og med en energisk aktion ogsaa mod de ovrige sociale brost. 



Men kampen mod sindslidelserne kan ikke undvære den judicielle 

 observation, og derfor kan heller ikke stratfeprocessen savne den. 



Vi har ovenfor udviklet, at den administrative observation, hvor godt 

 den end maatte være organiseret, i mange tilfælde, f. ex. overfor queru- 

 lanter, er uskikket til at lose den retspsykiatriske opgave \ og saa meget 

 talrigere bliver naturligvis saadanne tilfælde, naar denne observationsform, 

 som for exempel i Norge, i mere eller mindre grad er bleven tbrsomt og 

 ødelagt. 



^ Den omstændighed, at vor lov ikke aabner sigtede adgang til under enhver omstændig- 

 hed at fore sin sag frem til domsafgjørelse, har voldt vore retspsj-kiatere store vanske- 

 ligheder og megen bekymring, navnlig under den retspsykiatriske behandling af queru- 

 lanter. 



