220 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



Sindssygdommenes egenartethed medfører imidlertid, at denne pligt til 

 at beskytte andre mod farerne ved den sygdom, af hvilken man selv lider 

 eller kan befrygtes at lide, ikke træder saa klart frem, naar det gjælder 

 sindssygdom, som naar der handles om f. ex. pest. 



En af grundene til dette forhold er den omstændighed, at de fleste 

 sindssyge aldeles ikke erkjender, at de er syge eller staar i fare for at 

 blive det, og de kan derfor heller ikke føle nogen pligt til at beskytte 

 andre mod en fare, hvis tilstedeværelse de ikke erkjender. I fuld for- 

 staaelse heraf har samfundet lagt den heromhandlede pligt over paa en tredje- 

 mand, som man gaar ud fra forstaar faren og har pligten til at søge den 

 afværget. Men en saadan tredjemand har intet at gjøre overfor andre 

 voxne mennesker, der raader sin egen skjæbne, og altsaa heller ikke overfor 

 en pest- eller kolerasyg, saalænge denne er ved bevidsthed. 



Det kan derfor faa udseende af, at lægen, naar han observerer efter 

 autoritativ tutors begjæring, særlig med farlighedssporgsmaalet for øie, ikke 

 handler i sin patients interesse, men tvertimod fornegter denne og saaledes 

 forraader den første af alle lægens pligter. Dette er ganske vist kun et 

 skin, men et skin som let kan bedrage. 



Ogsaa den syges egen interesse kræver nemlig, dybere ethisk seet, 

 at han ikke faar anledning til paa grund af sin sygdom unødig at tilføie 

 andre skade, og de forholdsregler, som tilsigter at hindre saadan skade, 

 maa ikke gaa videre end ubetinget nødvendigt for det fuldt berettigede 

 formaals fyldestgjørelse og aldrig anvende inhumane midler. 



I virkeligheden handler derfor lægen baade i samfundets og den syges 

 egen velforstaaede interesse, naar han medvirker til at træffe humane foran- 

 staltninger sigtende til at hindre sygdommen i at volde andre fare. Ogsaa 

 i dette tilfælde opfylder han sin pligt som læge. 



Selv i de faa tilfælde, da hens3'net til patientens vel træder i anden 

 række eller endog helt forsvinder, medens kravet til samfundsbeskyttelsen 

 bliver det overveiende eller endog det enebestemmende formaal for be- 

 handlingen, selv der maa lægen aldrig glemme, at han er sin patients be- 

 skytter og forsvarer; og saalænge han holder dette klart for sin bevidsthed, 

 vil han ikke overskride grænserne for sit kald som læge. 



Saalænge den psykiatriske observator handler efter op- 

 drag af tutor, er han lægen og kun lægen. 



Den ps^-kiatriske sagk3'ndige derimod er vistnok praktisk talt i alle til- 

 fælde læge, fordi man kun hos læger finder de kundskaber samt den ind- 

 sigt og øvelse, som er en nødvendig forudsætning for at kunne fungere 

 som saadan; men som sagkyndig optræder han ikke i egenskab af læge, 

 men som et medlem af den retslige organisation, som staten har indrettet 



