1915-^0.1. OM DEN JUDICIELLE OBSERVATION. 225 



han har ansvaret for exarainationen af vidnerne og for protokollationen af 

 deres forklaringer, medens den sagkyndige har at paapege, hvilke oplys- 

 ninger har interesse for hans opgaves losning, og at kræve disse tilveie- 

 bragte. 



Dette samarbeide mellem dommeren (eller paatalemyndighedeni og den 

 sagkyndige afgiver garantien for, at det ovennævnte krav paa oplvsnin- 

 gernes paalidelighed og fyldighed bliver opfsldt; og denne garanti har vor 

 straffeproceslov givet, men ikkedestomindre har den i praxis desværre 

 været meget misligholdt. 



Til den retsmedicinske kommission indkommer der fremdeles jevnlig 

 afskrifter af retspsykiatriske erklæringer, af hvilke det fremgaar, at oplvs- 

 ningerne ikke har været indsamlede paa betryggende maade. I Kristiania 

 har dog siden iste Januar 1896 praxis været tilfredsstillende, idet de retspsykia- 

 triske sagkyndige efter dette tidspunkt som bevis af afgjerende betydenhed 

 for konklusionen kun har godtaget vidneforklaringer samt embedsmæssige 

 erklæringer, som er fremlagte i retten og vedlagte retsbogen ^. 



Skal den heromhandlede fordring til oplysningernes sikring fvldest- 

 gjøres, er det uden videre paavisning klart, at den sagkyndige mangler ret 

 til at gaa ud fra. at sigtede har begaaet den i sagen paaklagede handling, 

 og benytte denne forudsætning som et led i den retspsykiatriske bevisførelse. 

 Om denne handling gjælder det i fortrinlig grad, at den ikke er bevist, 

 forinden fældende dom er afsagt. Hele straffeforfølgningens formaal er 

 jo at løse spørgsmaalet, om sigtede har begaaet den paaklagede handling, 

 og dette sporgsmaal skal ikke afgjores af den sagkyndige, 

 men af domstolen. 



Da sindssygespørgsmaalet kun maa besvares bekræftende, naar den 

 sagkyndige føler sig overbevist om, at der foreligger retspsykiatrisk bevis, 

 kan det hænde, at den sagkyndige ikke vil kunne føre dette bevis, med- 

 mindre han gaar ud fra, at sigtede har begaaet den paaklagede handling. 

 Man kan f. ex. ialmindelighed ikke diagnosticere sadisme hos en person, tbr- 

 inden han er overfort en for denne tilstand karakteristisk handling, men 

 hertil frembyder maaske netop den paaklagede handling den første anled- 

 ning. Xu kan det tænkes, at den ps^-kiatriske stilling kan være saadan, at 

 den sagkyndige vakler og altsaa ikke er berettiget til at besvare sinds- 



* Da der i slutningen af 1895 under en judiciel obser\-ation var gjort forsog paa at føre 

 mig, der lungerede som sagkyndig, bag Iv-set ved at meddele mig urigtige oplysninger, 

 som vedkommende senere fragik under angivende af, at han var bleven misforstaaet. 

 henvendte jeg mig i sagens anledning til daværende høiesteretsjustitiarius I-.xmbrechts og 

 bj-retsjustitiarius Mejl.cxder, og resultatet af mine samtaler med disse to herrer var den, 

 at jeg senere som retspsykiatrisk sagkyndig altid har krævet oplysningerne sikrede paa 

 den ovenanførte maade. 



Vid.-Selsk. Skrifter. I. M.-N. Kl. 1915. No. i. 15 



