1915'No. I. OM DEN JUDICIELLE OBSERVATION. 23I 



observationens fremme^. Selvfølgelig hænder det ingenlunde sjelden, at 

 selv en øvet psykiater ikke ser sig istand til at stille en sindssygedia- 

 gnose og derfor maa besvare sindssygespørgsmaalet benegtende, uagtet det 

 senere viser sig, at observanden paa observationstiden allerede var sinds- 

 syg; men dette utilfredsstillende resultat skyldes neppe nogensinde obser- 

 vandens holdning. 



At give en oversigt over de symptomer og symptomkomplexer, som 

 maa være paaviste, før sindssN'gesporgsmaalet kan besvares bekræftende, 

 eller en redegjørelse for de methoder og den teknik, som staar til raadig- 

 hed for den retspsykiatriske sagkyndighed, vilde føre langt udover grænsen 

 for dette arbeides plan. Angaaende disse emner vil vi derfor henvise til 

 de retspsykiatriske lære- og haandbøger-. Her skal vi kun bemærke føl- 

 gende: 



Som gjentagende fremhævet maa den sagkyndige for at besvare 

 sindssygespørgsmaalet bekræftende kunne stille en psykiatrisk diagnose, 

 og denne kan aldrig stilles paa et enkelt symptom, men maa altid hvile 

 paa en synthèse. Hermed er dog ikke sagt mere, end at den sagkyndige 

 altid for sig selv maa have opgjort sin specialdiagnose; thi hvis han 

 ikke har kunnet dette, da har han endnu ikke opnaaet den klarhed over 

 sygdomstilstanden, som er forudsætningen for. at tvilen skal være over- 

 vunden. Men deraf følger ikke, at han i sin erklæring skal redegjøre 

 for sin opfatning af Specialdiagnosen. Vistnok foreligger der ofte tilfælde, 

 hvor en saadan redegjørelse har sin berettigelse ; men i de fleste tiltælde vil 

 det være en feil at indlade sig paa en saadan, og i intet tilfælde paaligger 

 der observator nogensomhelst pligt hertil. 



I alle tilfælde er det en stor kunstfeil at indtage en specialdiagnose i 

 konklusionen ; skal en saadan medtages, da maa dette ske i et resumé over 

 de paaviste symptomer, hvormed man afslutter præmisserne. 



Sagen er nemlig den, at paatalemyndigheden og dommeren alene har 

 brug for et begrundet svar paa spørgsmaalet om, hvor\-idt sigtede paa det 

 omspurgte tidspunkt var, eller er, sindssyg eller bevidstløs. Straffelovens 

 § 44 taler nemlig blot om sindssyge og bevidstløse, men ikke om manisk- 

 depressive, præcox-demente eller paranoiske personer, eller om folk, der be- 



1 Nærværende forfatter har som retspsykiatrisk obser\ator nogle gange medt haardnakket 

 taushed hos observanden ; men dette har ikke lagt nogen storre vanskelighed i veten 

 for obser\'ationen. 



3 Blandt andet i den hensigt at veilede de af vort lands læger, der tjenestegjer som rets- 

 psykiatriske sagki-ndige under stratîesager, angaaende de fordringer, som hos os bor 

 opstilles for affattelsen af en skriftlig retsps3-kiatrisk erklæring, har den retsmedicinske 

 kommission i sine aarsberetninger offentliggjort nogle saadanne erklæringer. De læsere, 

 som maatte interessere sig for denne sag. henvises til disse beretninger. 



