232 



PAUL WINGE. M.-N. KI. 



fandt sig i en atypisk alkoholrus eller epileptiske eller hysteriske taage- 

 tilstande; og den sagkyndige har i sin konklusion at holde sig 

 til straffelovens tekniske udtryk. Han er kun spurgt om de i 

 loven nævnte tilstande og har blot at svare paa det, hvorom han i henhold 

 til loven er spurgt. Hertil kommer, at en indblanding af specialdiagnosen 

 kan afstedkomme uklarhed. Der kan jo meget vel blandt alle fagfolk 

 herske fuldstændig enighed om, at en observand er sindssyg, men allige- 

 vel være uenighed om specialdiagnosen ; et tilfælde, som f ex. den ene 

 opfatter som en paranoid imbecillitet med uroanfald, kan den anden anse 

 som en dementia præcox. Denne uenighed er ikke af anden art end 

 den, som vi meder overalt paa hele medicinens omraade, og den har 

 ingensomhelst interesse for paatalemyndigheden, dommeren eller den straf- 

 fende myndighed. 



Som ovenfor omtalt kan den sagkyndige afgive sin udtalelse mundtlig 

 eller skriftlig, og vi skal nu redegjore for den retspsykiatriske udtalelses 

 form, der er noget forskjellig, eftersom den er mundtlig eller skriftlig. \'i 

 vil først redegjore for den skriftlige udtalelses form og derefter omtale de 

 modifikationer, som mundtligheden bevirker. 



Den redegjørelse, i hvilken den retsmedicinske sagkyndige besvarer det 

 ham stillede sporgsmaal, kaldes den retsmedicinske udtalelse (responsum 

 medico-legale), og er den af psykiatrisk indhold, foreligger en retsps>'kiatrisk 

 udtalelse. 



Den retspsykiatriske udtalelse falder i to hovedafsnit, nemlig kon- 

 klusionen, der indeholder det egentlige svar, og præmisserne, der 

 indeholder en fremstilling af de retspsykiatriske iagttagelser og erfaringer, 

 paa hvilke den sagkyndige støtter sin konklusion, samt det ræsonnement, 

 der fører ham til denne. 



Præmisserne stilles altid foran konklusionen. 



Angaaende affattelsen af præmisserne er følgende at mærke: 



Præmisserne har, som netop antydet, en dobbelt opgave, nemlig for 

 det første den at redegjøre for alle de foreliggende oplysninger, som har 

 retspsykiatrisk interesse, og for det andet den at give en fremstilling af, 

 hvorledes den sagkyndige har opfattet den indbyrdes sammenhæng mellem 

 de forefundne kjendsgjerninger; thi alene gjennem sammenarbeiden af de 

 spredte oplysninger kan han naa frem til en konklusion og vise, ad hvilken 

 vei, og med hvilken ret, han er kommen til denne. 



Det første led af denne dobbelte opgave løses dels ved studium af rets- 

 akterne, dels ved undersøgelse af observanden selv. De ved studiet af rets- 



