234 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



Den retspsykiatriske erklærings konklusion skal have domsklarhed, det 

 vil sige, den skal utvetydigt og uden unødige ord svare bekræftende eller 

 benegtende paa spørgsmaal om, hvorvidt den (eller de) sagkyndige mener, 

 at sigtede paa det omspurgte tidspunkt er (eller var) sindssyg eller be- 

 vidstles. 



Strafifeiovens § 44 tredje led »iøvrigt utilregnelig paa Grund 

 af mangelfuld Udvikling af Sjælsevnerne eller Svækkelse 

 eller sygelig Forstyrrelse af disse« (jfr. §§ 39, 45 og 56)^ aabner 

 utvilsomt adgang til at forelægge den sagkyndige spørgsmaal vedkommende 

 de i disse bestemmelser nævnte »sjælstilstande«; og den sagkyndige faar 

 da loyalt beie sig for loven og strække sig saalangt han kan ; men nemo 

 ultra posse obligatur; og at formulere en retspsykiatrisk konklusion paa 

 disse spørgsmaal er umuligt. Den kompetente sagkyndige kan derfor al- 

 drig komme længer end til i sine præmisser at give nogle oplysninger til 

 veiledning for dommeren, naar han skal løse denne overmenneskelige op- 

 gave, som lovgiveren har fundet at burde paalægge ham og — til held 

 for psykiaterne — ikke den sagkyndige. Paa tilregnelighed sspørg s- 

 m aalet maa den sagkyndige ikke under nogensomhelst om- 

 stændighed indlade sig. Dette ligger helt udenfor hans kompetence- 

 omraade, og træder den sagkyndige ind paa dette gebet, da gjør han sig 

 ikke blot skyldig i den alvorlige forgaaelse i en offentlig autoritativ ud- 

 talelse at vrøvle om ting, hvorom han intet ved, men han begaar desuden 

 en retskrænkelse af vidtrækkende følger for andres ve og vel. 



Høiesterets kjæremaalsudvalg har ogsaa hævdet den opfatning, at det 

 ikke tilkommer den sagkyndige at svare paa spørgsmaal angaaende en sigtets 

 tilregnelighed ^. 



Forsaavidt den retspsykiatriske erklærings konklusion svarer bekræf- 

 tende paa spørgsmaalet om, hvorvidt observanden er sindssyg, repræsen- 

 terer den altsaa en sindssygeattest og har med den ovenfor omtalte be- 

 grænsning den samme retsvirkning som en saadan. 



Vi har allerede ovenfor berørt spørgsmaalet om, hvorvidt nogen af 

 de under 22de Januar 1910 autoriserede formler kan benyttes ved affat- 

 telsen af konklusionen paa en efter judiciel observation under en straffesag 

 afgiven retspsykiatrisk erklæring, og vi skal paa dette sted tilføie følgende: 



Der kunde i tilfælde alene være spørgsmaal om formel No. 3; men 

 heller ikke denne er efter vort skjøn anvendelig af følgende grunde. 



^ Til disse paragrafer i<ommer vi nærmere tilbage under vor gjennemgaaelse af tilregne- 



lighedsretten. 

 - Se R. T. 1898 s. 605. Optaget i Kjerschows ovencit. II s. 134. 



